Cesca Major

TALÁN MAJD LEGKÖZELEBB

Fordította: Pavlov Anna

A mű eredeti címe: Maybe Next Time

Copyright © Cesca Major, 2023

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Pavlov Anna, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-511-8 (papír)

ISBN 978-963-614-524-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Bennek, aki az én Emmám Danje

„Légy jelen ott, ahol vagy, különben elmegy melletted az élet.”

BUDDHA

ELSŐ RÉSZ

1

2007. DECEMBER 3.

Drága Emma!

Én voltam, aki kitalálta, hogy az évfordulónkat azon a napon ünnepeljük, amikor először randiztunk. De te persze ma akarsz megemlékezni róla. Imádod elmesélni ezt a történetet.

Tudtad, hogy először abban a zsúfolt metrókocsiban vettelek észre? Emlékszem, fekete garbó volt rajtad, a szádon a mára már megszokott vörös rúzs, hollófekete hajad egy olyan kontyba vagy mibe csavartad, ahogy mindig viseled. De nem néztelek, mert a) nem akartam valami perverz alaknak látszani, b) úgy voltam felöltözve, mint egy statiszta a Muzsika hangjából.

Ahogy a metrókocsi zakatolt az alagútban, tisztán éreztem a jelenléted. Jules mondott valami vicceset, te meg hihetetlenül diszkréten elnevetted magad. Nem bírtam ki, és lopva újra rád néztem. Amikor viszonoztad a tekintetemet, mintha elektromosság futott volna végig a gerincemen.

Próbáltam másra koncentrálni, miközben átkoztam magamban a pénteki jelmezbált, amit a munkahelyemen szerveztek. Iszonyú kínosan éreztem magam a tiroli bőrnadrágban és kalapban. Nem mintha lett volna merszem kezdeményezni. Amúgy is biztos voltam benne, hogy van valakid. Egy hozzád méltó elegáns férfi, aki tökéletes szabású öltönyöket visel, három nyelven beszél, szuperül bánik a gyerekekkel, imádja az állatokat, és hatalmas farka van.

Azonban közbeszólt a sors. A metrókocsi rándult egyet, én elvesztettem az egyensúlyomat, és elengedtem a korlátot. A tiroli kalap leesett a fejemről, elgurult, majd megállt a fényes, barna fűzős csizmád előtt. Sűrű elnézéseket motyogva térdeltem előtted a tiroli lederhosenemben, miközben Jules nevetett, és azt mondta: „Guten Tag”, te pedig rám mosolyogtál, akkor először. A mosoly persze sajnálkozó volt, hiszen hogyan is mosolyogtál volna egy olyan pasira, aki képtelen állva maradni egy rázkódó metrókocsiban?

„Jó ez a kalap.” Ez volt az első mondat, amit nekem mondtál. A hangod magabiztosan és lágyan csengett, én meg visszaraktam a kalapom a fejemre, és azon kaptam magam, hogy azt vizsgálgatom, vajon nem lapult-e le a hajam. Ezelőtt soha az életben nem aggódtam a hajam miatt. Beszélj már, gondoltam. Beszélj már, haver! Bárcsak valami értelmesebbet tudtam volna mondani, mint azt, hogy „köszönöm!”.

Emlékszem, hogy elkeseredtem, amiért elszalasztottam a frappáns bemutatkozás lehetőségét, és arra gondoltam, két megálló múlva le kell szállnom, te pedig eltűnsz a Central Line vonalán. Örökké az életemből. És sohasem fogom megtudni, hogy milyen vagy, és hogy az az áramütés, amit éreztem, amikor rám néztél, valódi volt-e, vagy sem. Aztán egyszer csak rám néztél, és azt kérdezted, ismerek-e jó német piacokat. És hogy leírnám-e valamelyiknek a címét. A tőled kettővel arrébb ülő nő belemosolygott a könyvébe.

EZ AZ, gondoltam. Ez a csodálatos nő tudni akarja a telefonszámomat (vagy azt gondolja, hogy valójában német vagyok, és tényleg érdeklik a német piacok). Zavarban voltam, amint a zsebemben kutattam a tollam és a noteszom után. (Nem, egyáltalán nem ciki, hogy ilyesmiket hordok magamnál, de nagyon remélem, hogy Hattie nem árulta el neked, hogy madárfajokat jegyzek le benne. Kösz, hugi!) Csakhogy nem volt nálam a jegyzetfüzet, csak egy toll, egy filléres vacak, meg egy összegyűrt blokk és a lakáskulcsom.

Kisimítottam a Bootsnál kapott blokk hátulját, és rákanyarítottam a telefonszámomat. Kétszer és végigfuttattam rajta a szemem, amitől talán úgy festhettem, mint valami elmebeteg, én legalábbis ezen aggódtam, de igazából csak arról akartam megbizonyosodni, hogy a hetes számot olvashatóan írtam-e, és nem úgy néz-e ki, mint egy egyes.

A mögötted lévő ablakból már látszódtak a pasztellszínű teraszos házak, ami azt jelezte, hogy a metró hamarosan lelassít annál az állomásnál, ahol le kell szállnom. Talán a kelleténél kicsit korábban indultam az ajtóhoz, közben bénán lobogtattam előtted a blokkot. „Ha esetleg el akarnál menni egy piacra.” Ahogy kimondtam, az ajkad mosolyra húzódott, a mellkasomban pedig melegség áradt szét. Viszonozni akartam a mosolyt, amikor hirtelen megfagyott az ereimben a vér, mert eszembe jutott, miért is jártam utoljára a Bootsban.

Ám ekkor már késő volt. Elvetted a fecnit. Ott volt a kezedben. Még mindig mosolyogtál, mintha valami jó dolog történt volna. Jules is mosolygott, mintha valami jó dolog történt volna. A tőled kettővel odébb ülő nő is mosolygott, mintha valami jó dolog történt volna.

A francba!

A papír után kaptam, hogy visszaszerezzem. Sötétpirosra lakkozott körmöd elúszott a szemem előtt, én meg pánikba estem. Anyukám megkért, hogy hozzak neki Anusol kenőcsöt az aranyerére. Édes jó istenem! Egy aranyérkenőcs blokkjának hátuljára írtam fel a telefonszámomat.

Kezdtem lefagyni, miközben azon lamentáltam magamban, mondjak-e valamit az Anusollal kapcsolatban, például azt, hogy nem nekem kell.

Lázasan kutattam az agyamban, hogy keressek egy megfelelő magyarázatot, vagy bármit, ami elvonja a figyelmemet erről a rémes szituról. Néztem a csizmádat. Tetszett ez a fűzős csizma. Igen, azt akartam mondani, hogy tetszik a csizmád. Nyilván nem akartam kimondani hangosan, hogy tetszik a melled.

Úristen, totál horror volt az a pillanat! A szemed kissé kikerekedett, amikor azt kezdtem dadogni, hogy „a csizmád, a csizmád”, mintha egy cipőmegszállott Tourette-szindrómás lennék. Nem vagyok egy elpirulós fajta, de akkor azt éreztem, hogy az arcom lángba borult, mintha láva tört volna fel a bensőmben. Te pedig elképesztően cuki voltál, ahogy nevettél és próbáltad eloszlatni a zavaromat.

A metró persze úgy döntött, ez a megfelelő pillanat arra, hogy csikorogva lefékezzen. Láttam az ablakból a peron végét. Végre kiszabadulhattam ebből a rémálomból, amibe kerültem.

„A megállóm!” – sikkantottam. Nem viccelek, tényleg sikkantottam. Nem is tudtam, hogy képes vagyok kiadni efféle hangot. „Itthon” – folytattam. Úgy tűnt, ezentúl már soha nem fogok tudni épkézláb mondatokban beszélni. Átfutott az agyamon, hogy a vészhelyzet esetén használandó kis kalapáccsal török utat magamnak, hogy kijussak innen.

Jules és a kettővel odébb ülő nő leplezetlenül nevettek rajtam.

Az ablaküveg egy tágra nyílt szemű kísértetet tükrözött vissza, te pedig megköszönted a cetlit.

Én csak bólintottam. Annyira hálás voltam neked, amiért igyekeztél kedves és normális lenni velem! Ettől még jobban megkedveltelek. Nem mintha ezt szavakba tudtam volna önteni, hiszen addigra megnémultam. Nem tartottam valószínűnek, hogy az életben még képes leszek beszélni bármelyik nővel.

A metró rázkódni kezdett, majd a következő pillanatban megállt. Az ajtók kinyíltak, én pedig szinte fejest ugrottam a peronba.

Amint a kocsi továbbindult, még visszanéztem, épp időben, mielőtt eltűntél volna a szemem elől, te pedig kinyújtottad a nyakad, hátrafordultál, és rám vigyorogtál.

Emlékszem, hogy az az este maga volt a pokol. Megjátszottam magam Dave előtt, adtam a lazát, aki fütyül arra, telefonálsz-e, vagy sem, de bevallom, percenkét néztem a telómra, mintha tizennégy éves lennék, és a csipogómat figyelném. Az a mosoly, az a huncut szikra a szemedben! És igen, végül is küldtél egy üzenetet. Épp mielőtt lefeküdtem volna, felvillant a képernyőm, és kísérteties kék fényt árasztott a hálószobámban.

„A maihoz képest mennyire vagy normális? 10-es skálán 1: teljesen normális, szinte uncsi, 10: hát, amilyen ma voltál.”

Nevettem, aztán váltottunk még pár üzenetet, és amikor meggyőződtél róla, hogy nem akarlak eltenni télire egy befőttesüvegbe, megbeszéltük, hogy találkozunk. Atyaég! Egyszerűen szenzációs voltál, és már nem is gondoltam arra, mennyire bénán viselkedtem.

Annyira rád vall, hogy rá akarsz bírni, emlékezzek arra a napra! Hattie azt mondta, hogy majdnem bepisilt, amikor pár hónappal később elmesélted neki a sztorit.

Szóval, azzal együtt, hogy rendszeresen küldünk egymásnak kacsintó fejeket, és megbökjük egymást a Facebookon, azt szeretnéd, hogy ne múljon el köztünk a romantika, így született meg ezeknek a leveleknek az ötlete. Alig várom, hogy olvashassam a tieidet!

Hár akkor lássuk, mi volt a legfantasztikusabb az idei évben, és abban, hogy veled voltam!

Hát persze, hogy az estéink, amiket Camdenben töltöttünk: stand-up előadások, színdarabok, tánc, fűrészpor, izzadság, vörösbor.

Ahogy könyveket hajigáltál hozzám, és azt kiabáltad, nem bízol az olyan emberekben, akik nem olvasnak.

Az, hogy a barátaim is szeretnek. (És a szüleim is, bár az, hogy anyu az első találkozásotokkor azt mondta, hogy jobban bír téged, mint engem, az azért túlzás.)

A meglepetéspiknik, ahová Eurostar vonattal utaztunk.

Az a suffolki séta a szakadó esőben a part mentén. (Annyira bátrak voltunk!)

Folyton arra számítok, hogy valami majd rossz irányba fordul. Mondjuk, kiderül rólad, hogy titokban rasszista vagy, esetleg fura, ízléstelen tárgyakat gyűjtesz. De, bár nap mint nap meglepetést okozol (ki gondolta volta, hogy szeretsz dartsozni, és rohadt sok kagylót gyűjtöttél össze?), folyamatosan le vagyok taglózva attól, mennyire mázlista vagyok, amiért megismertelek.

Augusztus 17-én mondtad azt, hogy „Szeretlek” (látod, ennek is tarthatnánk évfordulót), és továbbra is úgy gondolom, hogy én mondtam először, csak nem hallottad. A hallásod az egyetlen dolog, amit kritikával illetnék. Néha mintha teljesen máshol járnál, nem pedig ott, ahol épp vagy.

Mégis nagyon szeretlek, Emma, egyszerűen csodálatos vagy. Soha életemben nem örültem még így senkinek, bár a megismerkedésünk tényleg rémisztő volt. Köszönet Istennek azért a Boots blokkért.

Ennyit írnék abból az alkalomból, hogy egy éve együtt vagyunk.

Csók,

Dan

Ui.: Ez tényeg szuper ötlet volt.

2

2021. DECEMBER 3., ESTE TÍZ ÓRA, HÉTFŐ

Dan azonnal észrevette.

– Ez nem volt itt az előbb.

– Tessék?

A konyhapulton heverő, összehajtogatott papírlapra mutatott, amelyen ott állt nyomtatott betűkkel a neve. Szó nélkül keresztülment a szobán, felvette az olvasószemüvegét, és széthajtotta a lapot. Miközben végigfutotta, az arca az égvilágon semmit nem árult el az érzéseiről. Lassan leengedte a kezét.

– Szerintem ezt a vécén írtad.

A mellemre tettem a kezem.

– Nem hiszem el, hogy ezt mondod! (Na, jó, igazából elhittem, teljes mértékben.)

– Ismerd be!

– Napok óta a táskámban volt. Szóval fogtam, és odatettem, amíg nem voltál itt.

– Nem hiszek neked, Emma.

– A feleséged vagyok, Daniel – mondtam, bár ennek nem volt semmi értelme, és csak azért tettem hozzá nyomatékként a nevét, mert ő is hozzátette nyomatékként az enyémet.

Dan meglobogtatta a papírlapot.

– Vannak benne helyesírási hibák.

– Csak mert olyan nehéz szavakat használtam benne – hebegtem.

– Az egész csak három sor.

– Miért kell mindig hosszú leveleket írnom? – akadékoskodtam. – Azt hittem, hogy az idén…

– Emma! – szakított félbe kemény hangon Dan. Ritkán volt ilyen kemény. Ha nem lett volna ennyire feszült a helyzet, azt mondtam volna rá, hogy olyan szexi. – Csak ismerd be, hogy elfelejtetted! Megint.

Jaj, istenem! Megnyaltam az ajkam, próbáltam időt nyerni. Tavaly annyira csalódott volt, ezért idén akcióba lendültem. Megígértem (megígértem!), hogy igyekezni fogok. Végül is évekkel ezelőtt az én ötletem volt, és kezdetben a leveleim gyakran hatoldalasak voltak, Dan pedig azzal ugratott, hogy „se elejük, se végük.” Miért nem állítottam be emlékeztetőt a telefonomon? Vagy miért nem kértem meg Hattie-t, hogy emlékeztessen? Vagy valamelyik gyereket? Vagy legalább magamtól emlékeznék rá, mint egy kedves, rendes, figyelmes emberi lény! Amilyen Dan is.

Szomorúság tükröződött barna szemében, amit felnagyított az olvasószemüveg. Gyűlölte ezt. („Olvasószemüveg? De hát csak negyvenkét éves vagyok, Emma!”)

Magam se tudom, miért döntöttem úgy, hogy ellentámadásba kezdek.

– Miért csinálsz ekkora ügyet belőle?

Ökölbe szorította a kezét, markában összegyűrte a sebtében megírt levelet.

– Mert szerintem fontos. Vagy… – Egy pillanatra elhallgatott. – Legalábbis azt hittem, hogy az. Lehet, hogy neked… – Felemelte a fejét, és döbbenten láttam, hogy a szemében könnyek gyűlnek.

– Dan, ne csináld már!

– Nem csinálom. De attól még lehetek kurvára szomorú, nem?

– Anyu? Apu? – Vékony hang hallatszott a lépcső tetejéről. Mindketten a hang irányába fordultunk.

– Jézusom, felébresztetted a gyerekeket! – fakadtam ki a bűntudattól. A konyhaajtó felé indultam, és megláttam Milest a lépcső tetején. Tigrist, a kedvenc plüssét szorította magához. Még nyolcévesen sem tudott nélküle aludni. – Szia, kicsikém, menj vissza az ágyadba! Mindjárt megyek, és betakargatlak.

– Veszekedtetek?

Megráztam a fejem, de a szívembe éles fájdalom hasított. Eszembe jutott, mennyire féltem gyerekkoromban, amikor a szüleim késő este rendszeresen civakodtak.

– Nem, kincsem – nyeltem egy nagyot, és mosolyt erőltettem az arcomra. – Csak a tévében volt valami. Késő van már, késő van.

Visszamentem Danhez, akit kabátban és cipőben találtam, amint épp a nyakörvet próbálta rátuszkolni a vonakodó, vinnyogó Gusra.

– Talán álmodott valamit – próbáltam eloszlatni a rossz hangulatot.

– Gyere, Gus! – vetette oda Dan, és felállt.

Egyértelmű volt, hogy még mindig dühös, pedig sohasem viselkedett így. Én vagyok az, aki dühös szokott lenni, és aki káromkodik, ha leforrázza magát, és kiborul, ha megfeledkezik arról, mikor viszik a szelektívet, vagy ha megvárakoztatja egy cég, vagy ha a szülei valami újabb ürüggyel bejelentik, hogy mégsem jönnek. Dan eléggé simulékony ember, de ma este az álla megkeményedett, az izmai megfeszültek, mintha épp fel akarna robbanni.

Gus a földhöz lapult, az orra szinte a padlót érintette, és nyüszögve ellenállt a póráz rángatásának.

– Ne rángasd már, mint valami…!

– Nem rángatom. Gus, gyere!

Dan felkapta az ugató Gust, és a kutya akarata ellenére kivitte a házból. Csapódott az ajtó.

Mindkét kezemmel a fejemhez kaptam, és csak álltam ott. Jézusom! Mindenről én tehetek. Csak bocsánatot kellett volna kérnem.

Helyre kell hoznom a dolgot.

– Anyu! – hallottam odafentről Miles álmos hangját.

A francba!

– Igen, kicsikém – feleltem szinte suttogva. – Bocs, de apu kivitte Gust. Egy másodperc, és megyek, betakargatlak.

Miles visszament a szobájába.

Körbepillantottam a konyhában, megláttam a vacsoránk romjait. Dan csirkecombot készített tárkonyos mártásban, a boríték, amely elindította ezt az egészet, ott volt, ahol ülni szoktam, rajta a nevem, amit fekete tollal írt rá, az „a” betű felett egy kis szívecske. Emiatt a levél miatt is ideges voltam. Dan levelei lehettek viccesek vagy túláradóak, de mindig őszinték voltak. Idén féltem az őszinteségtől. Éppen indultam a felső szintre, amikor meghallottam.

Libabőrös lettem, amint az ajtó felé fordultam.

Mi volt ez?

Istenem!

3

TIZENÖT ÓRÁVAL KORÁBBAN

Az oldalamon feküdtem, arccal az ablak felé.

Biciklicsengő hangja.

Kinyitottam a szemem, és hunyorogtam. Keskeny rés a sötétítőn, egy napsugár vetült az arcomra.

Megfordultam.

– Szia! – mondta.

El akartam mosolyodni, visszaköszönni egy „sziá”-val, de a háta mögött pislogott a digitális óra. Felültem, és egy pillanatra megszédültem.

– A francba!

Dan is felült.

– Mi az?

– Semmi – feleltem. – Csak összezavarodtam. Azt hittem, korábbra állítottam az ébresztőt.

Dan visszafeküdt, összegömbölyödött, figyelt, ahogy átmentem a szobán.

– Gyere vissza az ágyba, Emma! Még a gyerekek sincsenek fenn.

– Nem lehet.

Danre pillantottam, akinek olyan kifejezés suhant át az arcán, amit nem tudtam értelmezni.

– Van még idő.

– Tényleg nem… Juj! – Beütöttem a csípőcsontomat az ágyoszlopba.

– Minden rendben? – nyúlt felém Dan.

– Igen. – A csípőmet dörzsölve a komódhoz léptem, és levettem a töltőről a mobilomat. Végigpörgettem, miközben beléptem a hálónkból nyíló fürdőbe.

– Ó, hogy a…!

– Mi az? – szólt Dan.

– Nincs vécépapír.

Dan nem válaszolt. Bosszúsan felálltam, megnyitottam a zuhanyt. A mosdóra tettem a mobilomat, és összeráncoltam a szemöldököm a narancssárga por láttán. Ez meg hogy került ide? Megnéztem közelebbről is, az ujjammal megdörzsöltem az apró pöttyöket.

Pittyent a mobil, egy Facebook-üzenet. Kicsit felhúztam magam, amikor megláttam a nevet. Az a nő, aki meg akarta venni a gyakorlatilag új, összecsukható biciklimet, amit ajándékba kaptam a negyvenedik születésnapomra, és amit körülbelül kétszer használtam, át akarja rakni a megbeszélt időpontot. Már megint. Ez a nő minden áldott nap lemondta a megbeszélt időpontot, így ráment a fél életem. A családom már két hete kerülgette a biciklit a szűkös előszobában. Vajon megér ötven fontot ez a hercehurca? (Ennyiért kínáltam ugyanis a helyi anyukák Facebook-csoportjában.) Egy felfele tartott hüvelykujjat küldtem válaszképpen.

Mire leraktam a mobilom és levettem a pizsamámat, a tükröt teljesen belepte a gőz. Be kell jelentkeznem a fodrászhoz. Amint hátrafogtam a vállig érő hajam, vékony ősz hajszálakat vettem észre a feketék között, pedig alig egy hónapja voltam festetni. Az arcomra pillantottam, mielőtt eltűnt a gőzben, és összeráncoltam a szemöldököm. Megint egy új ránc? Botoxoltatnom kellene. Az egyik ügyfelem, Scarlet azt mondta, hogy a Viscoderm feltöltés jobb, mint a botox. Mi is az a vitamin, ami jó a bőrre? D? B? Vagy a B inkább a hajnak tesz jót?

– Au! – hidegebbre állítottam a zuhanyt. Édes istenem, miért kell mindig ennyire forróra állítani a vizet?

Nem sokkal később kijöttem. A hálószobánk előtt gyerekléptek dübörögtek. Ki más is lehetett volna, mint Miles, aki nyolcéves volt, de máris akkorára nőtt, mint Poppy. Végigtúrtam a székre dobott ruhákat, és kiszedtem egy gyűrött fehér blúzt és egy burgundivörös, magas derekú, kordbársony szoknyát. Mégis ki ér rá vasalni? Csizma? Magassarkú? Az ágy szélére ültem, húztam fel a harisnyanadrágot, közben hátradőltem, hogy kilássak az ablakon, milyen odakinn az idő. Nem esett az eső, jöhetett a magassarkú.

Poppy szobájából valami fura zene hallattszott, aztán szófoszlányokat hallottam. Felnéztem, hogy szóljak neki, mert reggeliznie kell, mielőtt elindul az iskolába. Az Instagramra feltöltött tengerparti fotók újra a telefon kijelzőjére vonzották a tekintetem. Úristen! Csak nem holnap jelenik meg Amelia könyve? Ha nem is holnap, biztosan ezen a héten. Amelia egy függőágyban pihent egy tűzpiros koktéllal a kezében, aztán a levegőbe ugrott a fehérhomokos tengerparton. Hashtag: áldott.

Átmentem a Twitterre, végigpörgettem a végtelen dühös politikai tweeteket, keresve a legújabb könyves híreket. Úristen! Arthur bejegyzése ezerkétszáz like-ot szerzett, és háromszázkilencvenegy kommentet írtak hozzá. Pánik bujkált bennem. Mit fog ez jelenteni mára?

Az ajtóhoz indultam, miközben tovább pörgettem a mobilomat. Egy ismerős szerkesztő épp másik kiadóhoz akart átmenni. Ha elviszem ebédelni, megtudom, mire vadászik épp.

– Poppy! – kiáltottam, de a hangom erőtlenül szólt, ahogy a szemem megakadt a The Bookseller egyik cikkén. Félelmetes volt a hasonlóság egy nagynevű szerző könyvéről szóló hír és az egyik javaslatom között, ami miatt annyira izgatott voltam a múlt héten.

Kikocogtam a konyhába, kinyitottam a hűtőt, miközben a kutyaágyban fekvő Gusra néztem.

– Legalább veled nem kell foglalkozni – állapítottam meg. Gus nem emelte fel bozontos fejét, kajás tálkája érintetlenül hevert a feje mellett.

Valaki köhögött az asztalnál. Miles volt az, iskolai egyenruhában. Ült, és bámulta a tálkájában szárazon púposodó cornflakest.

– Minden rendben?

– Apu elszaladt tejért.

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és Dan lépett be rajta. Borostás arca kipirulva, sűrű barna haja kócosan szerteszét. Egy bevásárlótáskát cipelt.

– Tessék.

Odacsúsztatta Milesnak a tejesüveget, aki köszönetképpen épphogy csak elmosolyodott.

A telefonom megint pittyent, még mielőtt végigfuttathattam volna legalább egy gondolatot a fejemben.

– Mondtam már, hogy a biciklis nő megint lemondta?

Dan a derekamra csúsztatta a kezét, álla a fejemet súrolta, és a kezembe nyomott egy barna papírzacskót.

– Fahéjas csiga.

– Köszi, és az Arthur-dolog rossz irányba fordult az éjszaka. Pár nagynevű amerikai szerző ellenkommenteket írt a Twitteren. Jézusom! Ja, és Amelia a Maldív-szigeteken nyaral, nézd! – fordultam hátra, és Dan arca elé tartottam a telefont. – Valami resortban, ahol delfinek szolgálják fel a reggelit, vagy valami ilyesmi. – A telefon kijelzője a türkiz minden árnyalatában pompázott. Dan bírta az ameliás sztorijaimat. Ameliának, a londoni előkelőségekről szóló, népszerű tévéshow celebjének több mint egymillió követője volt, és a könyvkiadó, aki megvette a vegán szakácskönyvét, várta az első regényét. – Remélem, Claire nem látja, de már kétszer is meg kellett hosszabbítani a határidejét.

Miközben egy pillanatig eltűnődtem azon, vajon miért ilyen csendes ma Dan, Mileshoz fordultam.

– Ó, és Miles… Plüssmacik!

Dan és Miles egyszerre ugrottak fel a helyükről.

– Bocs – vettem halkabbra a hangerőt, de az agyam ötfele repkedett. – Kerestetek pár plüssállatot a Plüssmaci tombolához? Dan, szerinted felraktuk a padlásra vagy kidobtuk őket?

Kettőnk közül én voltam a gyűjtögető, Dan pedig a rendszerező. Különböző színű dobozai voltak erre a célra, és pici, kör alakú ragacsokat használt, hogy az átlyukasztott A4-es lapok lyukai egyben maradjanak, ne szakadozzanak szét. Külön dobozban tárolta az elveszett gombokat, és egy szempillantás alatt tudott tűt és cérnát keríteni. Nem viccelek, de a kukás konténerünk engedélyét is megőrizte.

Dan lehuppant a konyhaszékre Milesszal szemben.

– Miért szerveztél megint tombolát? Már évek óta nem járnak a játszócsoportba.

– Tudom, de már megígértem. – Lepillantottam a telefonomra, a játszócsoportos chatben már harminchét értesítést láttam a WhatsAppon. Dannek természetesen igaza volt, megígértem neki, hogy abbahagyom, de mind ez idáig senki sem jelentkezett a helyemre. És a csoport igazi mentőkötelet jelentett nekem az első években. Némi felüdülés volt a földre hajított étel és a soha véget nem érő éjszakai ébresztések (hol a cumim/ rosszat álmodtam/ szomjas vagyok/ ölelj meg/ pisilni kell) között, és akkor nem említettem a Peppa malac soha véget nem érő, borzalmas epizódjait, amik után napokig dúdolod az aláfestő zenéjét. A játszócsoport volt az egyetlen elérhető opció a környékünkön, ami ráadásul rugalmas nyitva tartással üzemelt, viszont önkéntesekre volt szükségük.

Igyekeztem kerülni Dan tekintetét, miközben összeszedtem a cuccaimat, amiket vinnem kellett a munkába, nem felejthettem itthon a létfontosságú papírokat se, amiket késő este nyomtattam ki. Összeugrott a gyomrom, ha az előttem álló délelőttre gondoltam. Újra a mobilomra néztem. Nem érkezett semmi a taxitársaságtól, ám észrevettem egy másik üzenetet.

– Miles, emlékszel Jacobra? Együtt jártatok a játszócsoportba. Azt írja az anyukája, hogy Surreybe költöznek. Azt válaszoltam neki, hogy jöjjenek át, mielőtt elmennek.

Miles unottan nézett rám.

– Jól vagy, öcskös? – kérdezte Dan, majd átnyúlt az asztalon, és Miles homlokára tette a kezét. A fiunk puffogva lerázta a kezét. Dannel találkozott a tekintetünk. Miles sosem volt ingerlékeny. Épp elég volt egy olyan gyerek a családban, aki tiniként viselkedik, holott csak néhány hónap múlva lesz tizenegy.

Dan lehajolt, és megpaskolta Gust, én pedig felkaptam a tárcámat, belekukkantottam a táskámba, hogy lássam, minden megvan-e.

– Jól vagy, kisfiam? Nem eszel többet? Ó, hogy a…! – Az órára pillantottam, és felmarkoltam a kulcsomat. – Muszáj még a megbeszélés előtt bemennem az irodába – nyögtem. – Jó lenne, ha Poppy lejönne, hogy még legyen ideje reggelizni.

Dan felegyenesedett.

– Menj csak, majd rendbe szedem őket. Ma később kezdek, tudod, mondtam tegnap. Csak tizenegyre kell beérnem, hogy találkozzak azzal az új ügyféllel. – Ekkor egy pillanatra elhallgatott, mintha időt akart volna hagyni valamire.

– Szuper!

Dobtam Dannek egy puszit. Kissé furcsa volt az arckifejezése, ahogy visszaült a helyére. Kinyújtottam a kezem, és megborzoltam Miles sűrű haját.

– Szeretlek mindkettőtöket! – szóltam vissza az előszobából. – Megkérdezed Poppyt, merre lehetnek a plüssök? – Hallottam, ahogy lecsörtet a lépcsőn. – Poppy! – kiabáltam. – Kérd meg aput, hogy mondja el, mit kell tudnod a plüssökről, oké?

Ekkor ott termett előttem a lányunk. Hosszú, kócos hajával, fehér, bő blúzával, skótkockás iskolai szoknyája alól kikandikáló, vékony lábaival.

– Hol a blézerem? – kérdezte.

– Szia, kérdezd meg aput! – feleltem, és ahogy nyúltam a fogashoz a kabátomért, a bicikli kormánya beleállt az oldalamba. – Mi a bü…! A jóisten áldja meg! Miért nem bírta már elvinni ezt a rohadt biciklit? – Persze, már visszatehettem volna a padlásra, vagy felrakhatnám a Freecycle oldalra is. – Dan! Poppy nem találja a blézerét. Később hívlak, mi legyen a kaja a gyerekek zsúrján, oké? Vagy csinálhatok virslis Yorkshire pudingot is – kiabáltam, és már nyitottam is az ajtót, kiléptem az utcára, zsebre vágtam a mobilom, és azon agyaltam, hogy jutok el az irodába. A metrón legalább végig tudom olvasni azt az ajánlót, amit tegnap kezdtem el.

Egy hangot hallottam odabentről.

– Itt hagytad a fahéjas…

De már becsaptam magam mögött az ajtót.

DENISE @Közösség Ma este 18:30. Lécci ne késsetek!

CATRIN @Emma Denise egyértelműen rád céloz.

DENISE @Közösség A napirendi pontok szerint Emma vezeti a jegyzőkönyvet.

CATRIN @Emma Isten őrizz, hogy elcseszd a napirendi pontokat!

SZERZŐLOU @Emma Bocs, még korán van. Nem muszáj azonnal válaszolnod. Nem akarok egy „olyan” szerző lenni. Most néztem meg az Amazont, és ma kaptam 2 új értékelést. De az egyik csak 1 csillagos volt, és azt írták, a könyv kötése eléggé silány. Szerinted szóljak az Amazonnak, hogy töröljék?

SZERZŐLOU @Emma Bocsi! Írhattam volna az előző üzenetemben is. Szóval felmentem a Goodreadsre, és valaki 1 csillagosra jelölte, mert szerintük Carl kissé agresszív. Mit gondolsz, jelöljem sértőnek a bejegyzésüket?

SZERZŐLOU @Emma Nem is agresszív, ugye?

SZERZŐLOU @Emma Bocs! Ez az utolsó, becsszó. Mit gondolsz, aggódjak amiatt, hogy nincs még értékelés a Waterstones oldalán? Csekkoltam más szerzőket, akik kábé ugyanakkor jelentek meg, mint én, és van, akinek már több mint három értékelése van. Szerinted számít?

JAS @Emma Hé, láttad Amelia Instáját? Lennék a helyében.

HATTIE @Emma Össze kéne már futnunk egy ebédre.

POPPY @Anyu Apu nem tudja, hol a blézerem.

4

Abban a pillanatban, ahogy kiléptem a házból, harminc dolog jutott eszembe, amit meg kellett beszélnem Dannel, így üzentem neki, miközben gyalogoltam.

„Szerintem a blézere a lenti vécében lóg a fogason.”

„Szólj rá Milesra, hogy írja meg a háziját!”

„Lehet, hogy kesztyű is kellene.”

„Kiveszel a mélyhűtőből pár virslit?”

Általában egy kacsintós emojival válaszol, vagy azzal, hogy „Igenis, őfelsége!”, de aznap csak egy fukar „Ok” érkezett. Homlokomat ráncolva néztem a két betűre. Mi baja Dannek?

Jézusom, nem felejtettem el a papírokat, amiket kinyomtattam a meetingre? Küldött a taxis cég visszaigazolást? És vajon szombaton is csináltam virslis Yorkshire pudingot?

A metrómegálló az út túloldalán volt. Leléptem a járdáról. Csengő csörömpölt, kiabált valaki, én pedig hátratántorodtam, ahogy a biciklis elkanyarodott mellettem. A cipőm sarka beakadt a csatornarácsba, és bepánikoltam, ahogy próbáltam kiszabadítani.

– Mi a francnak.…? – harsogta a biciklis a válla fölött.

Kalapáló szívvel elraktam a telefonomat, egy pillanatra megálltam, hogy megnyugodjak, aztán fokozott figyelemmel néztem jobbra, majd balra, mielőtt átmentem volna az úton.

Miközben áthaladtam a forgókapun, a bal cipőmön a merev bőr kidörzsölte a sarkamat. Miért nem vettem fel ma inkább csizmát?

Álltam a mozgólépcsőn, a nyirkos levegőben hagymaszag terjengett, és bámultam a különféle kabátokat, amelyek a többi ingázót rejtették. Volt, aki a táskáját szorította, volt, aki a hátizsákját cipzározta épp be. Újabb hétfő, újabb átlagos nap. Vajon ezekből az arcokból hányat bámultam meg akaratlanul korábbi hétfőkön? Újra elővettem a mobilom, mert alkalmam nyílt rá, hogy röviden válaszoljak a korábbi üzenetekre.

Negyvenkét közösségi chatértesítés, újabb két WhatsApp üzenet Loutól, akinek két hete jelent meg az első regénye. Miért nincs egy külön mobilom csak a munkához? Lou szeretett kétségbeesett WhatsApp-üzeneteket írni. És e-maileket. És telefonálni is szeretett. Elkezdtem pötyögni a válaszokat.

Csak pötyögtem és pötyögtem, miközben a metró kiköpött magából a többi ingázóval együtt. Sodródtam a tömeggel először fel, majd ki. Pislogva bámultam az opálosan kék eget. Sietősen lépkedtem az ügynökség felé, közben megálltam a kis sarki kávézóban, és megállapítottam, hogy ma még nem kávéztam, és enni se ettem. Az a fahéjas csiga még mindig ott lehet a zacskóban a konyhapulton. Ó, lehet, hogy Dan azért volt olyan morcos ma velem?

– Egy mogyorós lattét kérek – mondtam szórakozottan a baristának, akinek a nyakát egy fekete, csavart szimbólumot ábrázoló tetoválás díszítette. Sose kérdeztem, jelent-e valamit, pedig majdnem minden nap betértem ebbe a kávézóba.

A barista rám mosolygott. Rés volt a két metszőfoga között, akárcsak Poppynak.

– És egy áfonyás muffint?

– Igen, persze – motyogtam, és megállapítottam, hogy szinte mindig ezt a két dolgot rendelem. A szokásaim rabja lettem. Te jó ég! Mikor váltam ilyenné?

– Köszönöm – mondtam elhaló hangon, és arra gondoltam, hogy talán megkérdezhetném a sráctól, hogy hívják. De nem lenne ciki? Kérdezzem meg, hogy hívják, miután már legalább ezer muffint adott el nekem? Újra elővettem a mobilom.

– Bocs, sovány tejjel – tettem hozzá, és gyorsan felnéztem a telefonomból, aztán eszembe jutott a fotogén Amelia, amint a magasba ugrik a kamera előtt, a tengerparton. Pont úgy, mintha a sovány tej kiütné a nyeregből a kalóriabomba mogyorószirupot. Tényleg le kellene dobnom vagy három kilót. Na, jó, inkább ötöt-hatot, ami rám rakódott az utóbbi pár évben, amióta elmúltam negyven. De kinek van ideje edzőterembe járni? Vagy elmenni futni? Vagy szimplán beiktatni egy kis tornát a napi teendők végtelen listájába?

Megláttam Hattie üzenetét, amiben ebédelni hívott, és az ajkamba haraptam. Tényleg szeretnék együtt ebédelni vele, de van nekem erre egy órám? Ott lebegett a szemem előtt az a rohadt meeting, és Linda ragaszkodott hozzá, hogy előtte találkozzunk az irodában, ami megint csak plusz idő. Mindig a Hammersmithbe hívtam Hattie-t, mert úgy könnyen kilóghattam az irodából. Ő a wimbledoni otthonából dolgozott, és azt mondta, neki bármikor jó, mivel a Szilikon-völgyben működő tech-cég, aminek dolgozott, lazán vette a dolgokat, így Hattie általában délután dolgozott, és a délelőttjei jobbára szabadok voltak, de ez most akkor sem volt igazságos vele szemben. Nem nyitottam meg az üzenetét, hogy azt higgye, még nem olvastam. Mikor is találkoztunk utoljára? Nagyon régen, ezer éve, már hiányzott. Mindenképp válaszolok majd neki, amint látom, hogy alakul a napom.

Jézusom, máris huszonhét e-mailem jött, pedig utoljára az előtt néztem őket, hogy lefeküdtem aludni! Kissé összeszorult a szívem. Felkaptam a kávémat, és hangos „köszönöm”-ök közepette kiviharzottam a kávézóból.

Csendben beosontam az irodánkba, ami két üveghomlokzatú irodaház közé ékelődve, egy málladozó fehér épületben kapott helyet, és ránéztem a fogasra. Megkönnyebbültem, amikor üresen találtam. Rettegés telepedett a gyomromba, ha az előttem álló délelőttre gondoltam. Vajon megfelelő lesz az anyag, amit összeraktam?

Még kabátban végigpréseltem magam a folyosón, a táskám súrolta a fal mentén sorakozó, ingatag könyvhegyeket. Közben csak három e-mailre sikerült válaszolnom, ebből kettőben elutasították Scarlet legutóbbi könyvét, amit nemrégiben mutattunk be. Ekkor autódudálást hallottam.

Scarlet volt az első szerzőm, akit sikeresen leszerződtettem. Miközben két tinédzsert nevelt, és támaszt nyújtott a beteg férjének, Scarlet csodálatos regényeket alkotott. Úgy tudott az érzelmek legeslegmélyére ásni, ahogy senki más. Tudtam, hogy fel kellene hívnom, hogy tájékoztassam a dolgok menetéről, hiszen egy új szerződés segítene neki visszanyerni omladozó önbizalmát. Majd később írok neki, megnyugtatom, hogy vannak még egyéb lehetőségeink.

Újból tülkölést hallottam. A taxi volt, amit rendeltem. A szűk egyirányú utcában járatta a motort. Miközben megragadtam a táskámat, és becsaptam magam mögött a bejárati ajtót, azon gondolkodtam, hogyan tudnám feltartani még egy kicsit. Amint a fülemhez emeltem a telefonomat, hogy felhívjam Lindát, megláttam őket. Arthurral karöltve sétáltak a járdán, akár egy sétáját élvező nyugdíjas házaspár, akiknek az égvilágon semmi gondjuk sincs.

Arthur Chumley összerezzent. Piros kordbársony nadrágot és vasalatlan rozsdabarna inget viselt, őszülő, hosszú haja laza fürtökben omlott a gallérjára. Linda kedvenc nercbundájában volt („harapós kis állatok ezek, Emma”), platinaszőke hajkoronája felhőként ült a fején, a rúzsa elkenődött, ahogy beleszívott a cigarettájába.

– Gemma – szólt Arthur, és kiszáradt ajkához emelte a jobb kezemet.

– Itt a taxi – mutattam bal kezemmel a várakozó járműre, amely mögött pont megállt egy másik autó.

– El kell mennünk kávézni, Jasmina ígért Arthurnak egy kapszulás kávét – közölte Linda, és felsóhajtott. Metszőfoga rúzsos volt. – Képzeld! Arthur egyszerűen nem bírja az instant kávét.

– Igazából nagyon kellene már… – mondtam, és gyorsan kiszabadítottam a kezem a legsikeresebb ügyfelünk szorításából. Abból a kézből, amely szinte teljes egészében fizette a megélhetésünket. Tízmillió világszerte eladott példány, sikeres tévésorozat. A világhírű, egykezű alkoholista nyomozó megteremtője, Arthur volt Linda legelső szerzeménye, amikor negyven évvel ezelőtt megalapította az ügynökséget, és bár már nem voltam az asszisztense, továbbra is engem bízott meg, hogy intézzek minden ügyet, amely Arthur könyveivel kapcsolatos. Az volt az érzésem, hogy mind Lindának, mind Arthurnak szüksége volt egy kívülálló véleményére, amely alátámasztotta, hogy Arthur a valaha volt legfontosabb szerző. Olyan szerep volt ez, amit kisebb-nagyobb sikerrel játszottam el.

– Már indulnunk kell? – biggyesztette le az ajkát Arthur. – Pedig szívesebben vinném el ebédelni a gyönyörű hölgyeket.

– Jaj, Arthur! – zsörtölődött Linda, miközben eltaposta a járdán a cigicsikket. – Annyira rémes ez az egész! Dögunalom! Na de itt van Emma, aki megígérte nekem, hogy kézben tartja a dolgokat.

Igyekeztem leplezni a bennem feltörő pánikot, de az mégis kiült az arcomra. Rémülten néztem Lindára. Kézben tartani a dolgokat? A telefonhívása óta, ami elcseszte a hétvégémet, minden egyes másodpercben azon aggódtam, mi lesz az előttünk álló néhány órában. Ez a találkozó sorsdöntő lehet az ügynökségnek, Arthurnak, Lindának és nekem.

– Semmi másra nem kell koncentrálnod, mint arra, hogy még több csodálatos könyvet írj nekünk – folytatta Linda, fittyet hányva a taxink mögött sorakozó három kocsira meg a taxisra, aki kétségbeesetten emelte magasra a kezét, miközben a dudálás betöltötte az egyirányú utcát.

– Muszáj indulnunk – próbáltam túlkiabálni a fülsüketítő zajt, és a taxi felé indultam.

– Irány a hintó! – jelentette be Arthur olyan hangon, mintha legalábbis az Oscar-gálára indulnánk, és nem a szakadék felé.

Amint beszálltam a taxiba, arra gondoltam, hogy Scarlet könyvét visszautasították, aztán ránéztem Arthurra, akinek aludttejszaga volt. Húsos combját csapkodva lamentált azon, hogy a könyvipart elárasztották a fiatal női krimiírók.

– Mindenütt ott vannak!

Linda nyugtatgatta. És én mit műveltem?

DENISE @Közösség Jelezzétek, ha megkaptátok ezt az emlékeztetőt! Emma vezeti a jegyzőkönyvet. A találkozó 6:30-kor kezdődik. Taxik 8-ra rendelve.

CATRIN @Emma Te huncut! Miféle taxik?

JAS @Emma Ott akartam lenni, de kegyvesztett lettem. Elküldtek, hogy hozzak kávét. Remélem, minden oké a találkozóval, és marad az állásunk. Találkozunk az irodában később (grimaszoló fej) pusz

SZERZŐLOU @Emma Köszi a válaszokat. Hát én se gondolom, hogy egy agresszív alak lenne. Csak szenvedélyes. Láttad azt a cikket ma reggel a Booksellerben? Nyilvánvaló, hogy a Mumnoir[1], ami körül akkora volt a felhajtás, mostanra totál telítődött. Vagy mégsem? Szerinted is elúszott már ez a hajó?

SZERZŐLOU @Emma Most olvastam egy cikket a Guardianben arról, hogy a Mumnoir egy új műfaj, szóval lehet, hogy minden oké. Haha! Lehet, hogy küldök egy e-mailt Jane-nek. Bár még mindig nem válaszolt a múlt heti e-mailemre. Kérdeztem, milyen a másik szerző könyvborítója. Szerinted összekeverik majd az olvasók? Mert szerintem eléggé hasonló a két borító, legalábbis a kép. Jó lenne megbeszélni ezeket. Ma egész nap ráérek, és a környéken vagyok. Holnap is. Vagy a héten valamikor.

SZERZŐLOU @Emma Szóval megmutattam egy barátnőmnek a másik borítót, és szerinte is eléggé hasonlítanak.

SZERZŐLOU @Emma Bár azt is mondta, hogy tetszik neki a rohadó alma az én borítómon. A környéken vagyok. De semmi rohanás! Majd beszélünk.

HATTIE @Emma Na? Akkor ebéd?

[1] Irodalmi műfaj, pszichológiai thriller az anyaság sötét oldalairól. (A ford.)

5

2008. DECEMBER 3.

Drága Emma!

Két teljes év telt el. A „barátok” státuszunkat frissítetted a Facebookon, már „kapcsolatban” vagyunk, így már tudom, hogy komoly köztünk a dolog. És sokkal többet látlak, amióta Dave ki-, Hattie pedig beköltözött. Azt hittem, Dave-nek nincs baja velünk, de igazad volt, az a kígyóbőr valószínűleg nem véletlenül került az ágyamba. Csak nem akartam, hogy Hattie továbbra is a szüleinkkel lakjon, mert túl zavaros lett volna ott az élete.

Talán egy kicsit féltékenynek kellene lennem, amiért ennyire közel álltok egymáshoz, de igazából nincs ellenemre, sőt. Tudom, mennyire hiányzik neked Jules most, hogy Ausztráliában van. Egy másik énedet látom, amikor Hattie-vel vagy. Szeretek hirtelen rátok rontani, amikor együtt „dolgoztok otthonról” kezeslábasban és arcpakolással az arcotokon, közben a laptopjaitok stand-by üzemmódban, ti meg egyfolytában szakadtok valamin a röhögéstől.

Az is jó, hogy elfogadod a furcsa testvéri viszonyunkat, a civakodásainkat és a történeteinket. (Igen, mi komolyan vettük a Kőklubot, ahol csak az lehetett tag, aki hozott magával egy szokatlan formájú és kinézetű követ.) Néha azon kaplak, hogy vágyakozó arckifejezéssel nézel minket. Ilyenkor legszívesebben megfognám a kezed.

Említetted, hogy a te gyerekkorod más volt, mint a mienk. Néha csak futólag odavetsz dolgokat, mint például, hogy egyszer Jules családjánál töltötted a karácsonyi szünetet, mert a szüleid másfél hónapra elutaztak vakációzni Antiguára, és téged nem vittek magukkal. Bocs, ha kiakaszt a döbbent arckifejezésem, de azt gondolom, hogy ezek a történetek adják meg a választ arra, miért oldasz meg sajátságosan bizonyos dolgokat, miért felejted el megemlíteni a barátodnak, hogyan tervezed az estét vagy a hétvégét. Utálom, amikor csak úgy bejelented, mi a terved, de megkönnyebbülök, amikor kiderül, hogy én is a része vagyok.

Tudom, hogy Hattie mindig is azt szerette volna, ha lánytestvére van. Ezért tudok már-már kínosan sokat a női divatról. (Egy heteró férfinak nem kell tudnia, mi az a nadrágszoknya.) Még nem mondott le arról, hogy egyszer majd örökbe fogad téged. Iszonyatosan kötődik hozzád. Szereti, hogy spontán vagy (az a kiruccanás Brightonba a hét közepén, az egykerekű bicikli…) és a kedvességed is leveszi a lábáról. Hajnali háromkor elmentél érte Herefordshire-be, amikor Ian nem volt hajlandó hazavinni őt, fondue-t készítettél neki, amikor megkapta a HR-es munkát, amit annyira akart, megvártad őt a kocsiban, amikor szakított Iannel.

Kedves voltál mindenkivel, aki az utadba került. Ha mondjuk valakit faszfejnek tartottam, te azt mondtad, biztosan van olyan jó tulajdonsága, ami jóvátesz egyéb rossz tulajdonságokat. „Talán történt velük valami, amiről nem tudunk, ezért nem ítélkezhetünk.” „Talán nem számítottak ránk, váratlanul bukkantunk fel.” „Lehet, hogy egyszer valaki nagyon megbántotta őket.” Ez egy elképesztő jellemvonásod, ami persze azzal jár, hogy mindenki kedvel, bárkivel találkozol is. Ebből pedig az következik, hogy néha nehéz eldönteni, ki áll hozzád valóban közel. Még mindig nem tudtalak teljesen megfejteni. Rögtön az után, hogy elújságoltad nekem a legfrissebb híreket, Hattie szobájába rohansz, és mutatod neki a cikket, amit olvastál, és amit ő is imádni fog. (Nyilvánvalóan senki más nem tud annyit Ryan Reynoldsról, mint ti.) Imádom, hogy csatlakozni akarsz a furcsa bandánkhoz, szuper nap volt, amikor lelkes tagja lettél a Kőklubnak. (Az a felhőalakú rózsakvarc izgalmas darabnak bizonyult.)

Tudom, hogy szeretsz. Van, hogy néha mondod is meghitt pillanatokban, néha csak úgy odaveted. Van, hogy gyakran mondod. Odaírtad a tavalyi csodálatos leveled végére is. Néha, amikor egy kis önbizalom-löketre van szükségem, elolvasom azt az utolsó sort. (Be kell ezt egyáltalán vallanom? Vagy furcsának találod?) Remélem, hogy az én levelemtől is azt fogod érezni, hogy szeretlek. Akkor hát…

Minden összekuszálódik bennem, amikor ÚGY nézel rám.

Olyan jól beilleszkedtél a családomba, mintha te is a tagja lennél. Tudom, hogy talán furcsa ez a közvetlenség, de a szüleim is nagyon szeretnek téged. Anyu nem győzi dicsérni azt a nyakba akasztható láncot, amit azért ajándékoztál neki, mert soha nem találta a szemüvegét. És bár a te szüleid nem akarnak időt tölteni velünk, azt gondolom, az az ő bajuk. Talán nem fájna neked annyira, ha végleg Spanyolországba költöznének, így viszont fájdalmasabb, hogy alig egy órányira laknak tőlünk. Ennyi erővel egy másik bolygón is lakhatnának.

Nem telepszel rám, hagysz nekem teret és időt, amikor erre van szükségem. Tudtam, hogy ott kell hagynom azt a munkát. Untam, és egyáltalán nem inspirált. A stratégiai tanácsadás nem móka és kacagás. Ki gondolta volna? De amikor otthagytam, elég szar volt, és féltem is, te pedig fantasztikusan tűrted, hogy rád zúdítottam a kételyeimet. „Vajon jól döntöttem, vajon találok még valaha másik munkát…?” És hagytad, hogy pizsamában Xboxozzak (szinte) anélkül, hogy szóvá tetted volna. Semmi kioktatás, semmi stresszelés, semmi kérdezősködés. Csak annyi, hogy a fejed ott volt a vállamon, a kezed a combomon. És csak annyit mondtál, hogy ha nem zuhanyzom le, nem fogsz szexelni velem. És ez így ment nyolc napon keresztül.

Bátrabb lettem melletted. El se hiszem, hogy mindezt egy repülőn ülve írom. Igazad volt, miért is ne? Mindkettőnknek lehetősége lesz átgondolni, mit akarunk hosszú távon, és közben még szörfözünk is. Öt órája voltunk fenn a levegőben, és máris úgy éreztem, hátrahagytam az összes aggodalmamat. Hattie pedig megígérte, hogy őrzi a kőgyűjteményt, nem adja ki a lakást, és nem veszi vissza Dave-et. Ez szintén segített.

Nem egész egy nap múlva Sydney-ben nyár lesz. Kis időt Julesszal töltünk, majd tizenhat hétig CSAK MI ketten leszünk. Most itt vagy mellettem és alszol, arcodon egy kényelmes szemtakaró, ajkad kissé nyitva, nyakadon a felfújt nyakpárna. Viccesen nézel ki, de így is fülig szerelmes vagyok beléd.

Kezdjük hát a harmadik csodálatos évünket!

Csók,

Dan

6

A taxizás után megkönnyebbülve léptem be a könyvkiadó vállalat jól megvilágított, nagy belmagasságú lobbijába. Arthur egy bíborszínű kanapén ült, a legutóbbi bestsellerét reklámozó, hatalmas poszter alatt. A könyv központjában a cancel culture és a fehér férfiak kihalása felett érzett gyász állt. Linda mellé telepedett, és folyamatosan bólogatott, mint Churchill kutyája.

A minket fogadó szerkesztő, Hayley jó barátom, ő szerződtette az egyik első írómat. Kerülte a tekintetemet, ezt rossz jelként könyveltem el. Akárcsak a szagot a liftben, amikor valaki fingott. Persze mindenki úgy tett, mintha nem érzékelné az avas bűzt, és ahogy ott álltunk abban a picike acéldobozban, tudtam, hogy a szag előrevetíti a közelgő és elkerülhetetlen végzetet.

Megnedvesítettem a kiszáradt ajkamat, és megpróbáltam összeszedni a gondolataimat. Az ügynökségnek szüksége volt az Arthur könyveiből származó bevételre. Ennek a meetingnek jól kell sikerülnie. Ha nem, akkor füstbe mennek a hét további részére tervezett programjaim. Adósa voltam Lindának, és adósa voltam az ügynökségnek is. Az ő segítségével futottam be mintegy nyolc évvel ezelőtt, és most segítenem kellett neki.

Ding.

A tárgyalóterem félelmetesen hatalmas volt. A nagy, ovális asztalnál két nő ült, komor ábrázatuk tükröződött az asztal fényes felületén. Kihúztam egy széket, miközben Arthur odasétált az egész falat betöltő ablakhoz, és az épület mögött kígyózó Temze csillogó vizét nézte.

– Aki Londont unja, az életet unja – jelentette ki, mintha csak egy vacsorapartin volna, és egy garnélás kosárkát tartana a kezében. – Samuel Johnsontól idéztem – fejezte be a gondolatot.

Szavait merev tekintetek fogadták, nekem pedig izzadt a tenyerem. Nem volt valami biztató a kezdet.

– Mr. Chumley – szólt Melissa, a Charter Kiadó vezérigazgatója, akinek a szeme hatalmasnak tűnt a lila keretes szemüvege mögött. – Köszönöm, hogy elfáradt hozzánk ma délelőtt. Ahogy ön előtt is nyilvánvaló, szeretnénk górcső alá venni azt az igen komoly szituációt, amely a hétvégén előállt.

– Ó, arra céloz, hogy az elitisták a fejemet akarják? – Arthur egy teátrális mozdulattal kihúzott egy széket. – Manapság az emberek szeretnek másokat támadni.

– Az ön szavai támadók – jelentette ki Melissa összeszűkült szemmel. – Ezt írta – mondta, és hangosan olvasni kezdett egy papírlapról: – „Sokkal szívesebben lennék összezárva egy hálószobában vele, mintsem a könyvével. Akkor legalább több cselekmény lenne.”

– Magánbeszélgetést folytattam egy másik íróval.

– A Twitter nem egy magánfelület – vágta rá Melissa, és az ajka kemény vonallá keskenyedett.

– Most már én is látom – felelte erre Arthur fellengzősen.

Linda előrehajolt.

– Nyilvánvaló, hogy Arthur végtelenül sajnálja, hogy az emberek nem látják ebben a humort – mondta, és alig bírta visszafogni magát, hogy ne nézzen sokatmondóan Arthurra. – Törölte azt a Twitter-bejegyzést, ami ezt a nevetséges felfordulást okozta.

– Az, hogy törölte, még nem jelenti azt, hogy eltűnt. Több száz képernyőképet készítettek róla, szóval továbbra is látszik – vitatkozott Melissa.

– Az lehet – intett a kezével Linda –, de csak a tavalyi évben majdnem egymillió példányt adtak el Arthur könyvéből. Mit számít az a kis csipcsirip?

– Tweet – javítottam ki suttogva.

Linda rám meresztette a szemét. Tudtam, hogy Arthur védelmére kell sietnem. Nálam voltak az eladási számok, készítettem egy elszámolást, amit el is akartam küldeni e-mailben. Mindkettő ott volt a táskámban, de azt éreztem, hogy a torkom összeszorul, és egyetlen hang sem jön ki rajta.

– A jövőben a tweetjeim befolyásolni fogják a Leeds United focicsapatának eredményeit és az oldtimerek eladását – kuncogott Arthur.

Melissa jeges hangon válaszolt.

– A helyzet az, hogy ezek a dolgok igenis számítanak. Fontosak az egész cégünknek, valamint annak a szerzőnek is, akinek ezt a teljességgel jogtalan, becsmérlő bejegyzést címezte egy neves író. – Keze ökölbe szorult az asztal üveglapján. – És csak tíz hónap telt el azóta a sértő vádaskodás óta.

– Nos, amennyiben túlérzékeny huszonéveseket alkalmaz… – Arthur megragadta a vizespoharát.

– Ha nem gondolnánk azt, hogy komolyan is gondolja, amit leír… – folytatta Melissa immár emelkedett hangon. – Attól tartok, a Charter Könyvkiadónak hosszan és komolyan el kell gondolkodnia azon, megújítjuk-e önnel a szerződésünket.

Összerándult az arcom. Ha a Charter kivonul, az rányomja a bélyegét az ügynökség anyagi helyzetére, arról nem is beszélve, hogy Arthur könyvei néhány éve csökkenő eladási tendenciát mutatnak, amin nem segített a pandémia, így már nem jelentettek akkora értéket, mint azelőtt. Vajon találunk neki egy másik kiadót, amely hajlandó lesz ugyanennyit fizetni? Ráadásul a könyvszakmában mindenki tudni fogja, hogy a Charter megvált tőle, és azt is, hogy miért. Persze, kap majd ajánlatokat, de szerintem mind Linda, mind Arthur meglepődnek majd azon, mennyire kevés kiadó lesz hajlandó fizetni egy időzített bombának, akinek csökken az eladási statisztikája, és semmiféle lojalitást nem tanúsít az írótársai iránt. Megköszörültem a torkom.

– Arthur tisztában van vele, mennyire rosszul sült el a tréfája – kezdtem bele vékony hangon. – Valójában – tettem hozzá, és kihúztam magam – éppen idefele jövet Arthur megjegyezte, milyen üdítő jelenség, hogy ennyi fiatal női író van jelen a krimiirodalomban. Ugye, Arthur?

Pillanatnyi csend, alig észrevehető fejbiccentés.

– És arról is beszélt, hogy hallott egy ösztöndíjrendszerről, ami lehetővé tenné, hogy több különböző hang kerüljön be a krimiírók közösségébe.

Melissa arckifejezése kissé megenyhült, Linda pedig röviden és hevesen kifújta a levegőt.

– És ha egy nagy név támogatja a projektet, ráadásul nagylelkű anyagi hozzájárulást is tesz, nos, úgy vélem, ez nagyszerűen előrevinné azt a változást, amit az író úr látni szeretne.

Melissa a két munkatársára nézett, majd lassan kiengedte az öklét.

– Megnyugtató ezt hallani. A projektben való részvétel talán némileg orvosolja az okozott kárt.

– Előrukkolhatunk egy rövid sajtóközleménnyel – folytattam immár határozott hangon, és magabiztosan néztem előre. – A bocsánatkérés mellett, természetesen. Biztos vagyok benne, hogy ezután megkönnyebbülve hagyhatjuk magunk mögött ezt az egész ügyet.

Ráültem a kezemre, és reménykedtem, hogy az ég nem sújt le rám a hazugságaim hallatán. Éreztem, hogy a bal odalamon ülő Arthurt szétveti az idegesség, de szerencsére megértette, hogy most csendben kell maradnia.

– Nos. – A csend hosszúra nyúlt, miközben Melissa kollégái meredten néztek rá. – Be kell ismernem, hogy ez valóban nagy megkönnyebbülés. – Hirtelen egy kicsivel barátságosabbnak tűnt. – Természetesen folytatni szeretnénk ezt a gyümölcsöző munkakapcsolatot – jelentette ki, gondosan kihangsúlyozva minden egyes szót. – Azonban tisztában vagyunk a mostanában uralkodó közhangulattal, és nem szeretnénk, ha úgy tűnne, hogy nem cselekszünk, amikor az egyik szerzőnk ennyire botrányos módon ellene megy azoknak az elveknek, amelyeket kiadóként követni próbálunk.

Úgy nézett ki, hogy Arthur megúszta a dolgot, és én is éreztem, hogy nagy súly esik le a vállamról.

Ugyanakkor szégyen töltött el, ahogy ráeszméltem, hogy valójában segítek Arthurnak. Eszembe jutottak a ma reggeli szavai, a bejegyzése a Twitteren, a tiszteletlensége, az a támadó hangvételű incidens, egy fiatal szerkesztőségi asszisztens, akit azóta sem láttak. Pislogtam. Tényleg ezt akartam?