Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

I. RÉSZ

1. KUFÁROK

2. ROSAMUND

3. A KOVÁCSMŰHELY

4. VESZEDELEM

5. A BIZONYÍTÉK

6. JASPER LEIGH

7. KELEPCÉBE CSALVA

8. A SPANYOL HAJÓ

II. RÉSZ

1. A FOGOLY

2. A RENEGÁT

3. ÚTBAN HAZAFELÉ

4. A RAJTAÜTÉS

5. A HIT OROSZLÁNJA

6. MEGTÉRÉS AZ IGAZ HITRE

7. MARZAK BEN-ASZAD

8. ANYA ÉS FIA

9. A VETÉLYTÁRSAK

10. A RABSZOLGAVÁSÁR

11. AZ IGAZSÁG

12. A KÖRMÖNFONT FENZILEH

13. ALLAH SZÍNE ELŐTT

14. A JEL

15. A HAJÓÚT

16. A PÁLMAKOSÁR

17. BECSAPVA

18. SAKK-MATT

19. A LÁZADÁS

20. A HÍRVIVŐ

21. A HALÁL KAPUJÁBAN

22. AZ ÁLDOZATVÁLLALÁS

23. EGY POGÁNY HITVALLÁSA

24. A BÍRÁK

25. A VÉDELEM SZAVA

26. IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS

A BORÍTÓT VARGA TAMÁS TERVEZTE

Rafael Sabatini

A TENGER KORBÁCSA

fordította
Agárdi Klára

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-693-5 PRINT
ISBN 978-963-559-694-2 EPUB
ISBN 978-963-559-695-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

a mű eredeti címe
The Sea Hawk

Martin Secker,

London

Első kiadás: 1915
a fordítás az 1915. évi első kiadás alapján készült

© a borítót Varga Tamás tervezte

szerkesztette
dr. Bujtor László

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Lord Henry Goade, akiről még fognak olvasni a későbbiekben, és aki állítása szerint elég közeli kapcsolatban állt Sir Oliver Tressiliannal, meglepő nyersességgel jelentette ki önmagáról, hogy csúf ember. Emellett az is igaz, hogy többek egybehangzó állítása szerint a természete sem volt túl megnyerő. Keményen ítélkezett, de nem mindig helyesen. Anne Cleves-ről például azt állította, hogy „ő a legrondább asszony, akit életemben láttam”. Ám bármily alapossággal vizsgáljuk át bőbeszédű feljegyzéseit, erősen kétséges, hogy valaha is találkozott volna az asszonnyal. Inkább arra gyanakodhatunk, hogy egyszerűen átvette és elfogadta a kor széles körben elfogadott nézetét Thomas Cromwell bukását illetően. A közvélekedés szerint a kiváló ember bukását az okozta, hogy a menyasszony, akit hírhedt kékszakáll urának[1] közvetített ki, förtelmesen csúnya volt.

Azokban a körökben, ahol bizonyos fokig megengedett az emberek számára véleményük szabadabb kifejtése, az a nézet járta, hogy őlordsága szükségtelenül keményen és igazságtalanul ítélkezett az úrhölgyről ilyen kíméletlen szavakkal. Én magam úgy tartom, hogy Lord Henry éppúgy helytelenül ítélte meg Sir Oliver Tressiliant is, és hiszem, hogy e véleményemet támogatja az őlordsága által lejegyzett jellemzés. Például ezt írta: „Jó erőnlétben levő magas, erős testalkatú fickó, már persze, ha elnézzük neki, hogy karja és lába túl hosszú, keze pedig szokatlanul nagy. Napbarnított arcát erős szálú fekete haj és villaszakáll övezi. Kemény vonalakkal formázott egyenes orra erős személyiségre vall, míg bozontos szemöldöke alatt mélyen ülő hidegkék szeméből támadásra kész, fenyegető pillantást lövell a környezetére. Hangja – és itt engedtessék meg nekem, mint e történet krónikásának kijelenteni, hogy egy férfi hangja szerintem a férfias erő valódi megnyilvánulása – erős, mély és érdes, amit inkább használnak tatfedélzeti átkozódásokra, mint egy csöndes templomból a Teremtőhöz intézett szelíd imára.

Így írt hát Lord Henry Goade tolla. A nyájas olvasó megismeri majd azt, hogy miként engedi meg magának őlordsága a hosszan tartó neheztelést bárkivel szemben, akinek esetleg bátorsága van megkérdőjelezni a véleményét. Tudomásul kell vennünk – és erre megannyi bizonyíték van bőséges írói hagyatékában – hogy őlordsága embergyűlölő volt. És mint az effélékkel történni szokott, ez az érzés irányította kezét, amint íráshoz fogott. Amikor tollát tintába mártotta, hogy önként vállalt munkáját, kora történelmének krónikáját megírja, saját fájdalmát és keserűségét engedte szabadjára. Így persze nem csodálkozhatunk azon, hogy nem tudott szépet írni senkiről se, és csak ritkán említett bármi tényszerűt arról a korszakról, amiben élt. Ehelyett jobbára jól kiszínezett förmedvények hagyták el a tollát. Igaz, könnyen találhatunk mentséget ezen hozzáállásra.

Valamikor úgy tartotta magáról, hogy ő a gondolatok és tettek embere. Valójában azonban mindössze ennek a két végletnek a szerencsétlen arányú, szánalmas kombinációja volt. A tettek embereként nagyon sokat elérhetett volna, ha nem befolyásolja tetteit a benne lakó intrikus alkat. Kiváló tengerészként akár Anglia főadmirálisa is lehetett volna, ha bajkeverő hajlama nem keveri folyton újabb és újabb bonyodalmakba. Szerencséjére legyen mondva, időben gyanakodni kezdtek rá. Ennek ugyan a karrierje látta kárát, de végül némi kárpótlást kapott azzal, hogy a gyanút senki nem igazolta.

Így történt, hogy a flottaparancsnokságról eltávolították ugyan, ám a királynő kegyéből kinevezték Cornwall kormányzójává. A titkos tanács magasrangú urai ugyanis úgy ítélték meg, hogy ebben a pozícióban nem nyílik módja bajt keverni. Így aztán nagyreményű tervei semmivé foszlásától megkeseredve, mint megannyian hasonló helyzetben, magányában a tollhoz fordult, hogy vigaszt nyerjen. Megírta a “Lord Henry Goade története” című emlékezést, amit saját élete objektív krónikájának szánt, de ami végül a valóság elferdített, szűk látókörű és felületes leírása lett. A kordokumentumnak szánt munka valójában eltorzított és félrevezető állítások különc helyesírással lejegyzett különleges gyűjteménye.

Tizennyolc hatalmas kötetben apró, dőlt betűs írással megtöltött lapokon adja elő bukása történetének saját verzióját. A témát, bármilyen részletesen tárgyalja is, az első öt kötetben kimeríti. A többi kötetben saját korának történelmével foglalkozik, már amennyire megfigyelhette azt elszigetelt cornwalli birodalmából.

Írása semmilyen mértékben nem járult hozzá az angol történelmi események megörökítéséhez, így hát soha nem jelent meg nyomtatásban. Egy elfelejtett kézirat maradt csupán. De annak, aki a kivételes ember, Sir Oliver Tressilian nyomait kutatja, felbecsülhetetlen értékkel bírnak. Mivel elköteleztem magamat eme nagyszerű ember históriájának megírására, ezt az alkalmat ragadom meg, hogy köszönetemet és hálámat fejezzem ki azért a tudásért, amit Lord Henry Goade krónikáiból nyertem. Nélkülük lehetetlenség lett volna e figyelemreméltó cornwalli nemesember történetét tökéletesen megörökíteni. Annak az embernek az életét, akiből renegát berber kalóz lett, és aki, amint a most következő történetből megtudjuk, akár algíri (őlordsága helyesírása szerint argíri) pasa is lehetett volna, ha élete fordulópontján másképp dönt.

Lord Henry krónikája precízen leírja a teljes történetet, hiszen személyes tanúja volt jó néhány eseménynek, vagy személyesen beszélt olyanokkal, akiknek közvetlen tapasztalataik voltak Sir Oliver Tressilianről, vagy a vele kapcsolatos eseményekről. Őlordsága meglepő élvezettel gyűjtötte össze az összes idevonatkozó mendemondát, és mindezt lelkiismeretesen beépítette krónikájába. Azt is valószínűnek tartom, hogy Jasper Leigh-től nem kevés segítséget kapott az Anglián kívül történt események leírásához, és bizony, szerintem messze ez a rész bizonyult a legmegragadóbbnak az általa írt tizennyolc kötetből.

R.S.

[1] Utalás VIII Henrik angol királyra, aki hírhedt szoknyabolond volt. Anne Claves-t, negyedik feleségét Thomas Cromwell, a király miniszterelnöke közvetítette ki. A házasságot hat hónap múlva érvénytelenítették. (a Fordító megj.)

I. RÉSZ

SIR OLIVER
TRESSILIAN

1.
KUFÁROK

Sir Oliver Tressilian kényelmesen üldögélt szépséges penarrowi háza elegáns ebédlőjében. A birtok notórius viselkedésű és emiatt kiközösített apja hagyatéka volt, de az épületet magát egy Bagnolo nevű olasz pallér ügyességének és leleményességének köszönhette. Bagnolo ötven éve, a híres Torrigiani egyik segítőjeként érkezett Angliába.

Nos, nemcsak az elszigetelt Cornwallhoz oly szokatlan, egyedülálló itáliai bájjal épült ház, hanem maga az építkezés is megérdemel néhány szót.

Bagnolo, aki kiemelkedő művészi adottságai mellett kötekedő, robbanékony temperamentummal rendelkezett, szerencsétlen módon agyoncsapott valakit egy southwarki kocsmai verekedésben. Emiatt aztán forró lett a lába alatt a talaj és menekülnie kellett a városból, nehogy az igazságszolgáltatás kezére kerüljön, amely gondoskodott volna róla, hogy a gyilkos tettéhez méltó következményeket viselje. Futtában meg se állt Anglia legszéléig. Hogy milyen körülmények között ismerkedett meg az idősebb Tressiliannal, arról nem szól a fáma, de az biztos, hogy a találkozó mindkettőjük számára a lehető legjobb időpontban történt. Ralph Tressilian – aki a jelek szerint elkötelezett pártfogója volt minden gazfickónak, függetlenül azok származásától és vallásától – menedéket nyújtott a szökevénynek; Bagnolo pedig azzal fizetett a nagylelkűségért, hogy felajánlotta Penarrow düledező favázas házának újjáépítését.

Miután elvállalta a feladatot, az igaz művész lelkesedésével látott hozzá a munkához, és olyan rezidenciát alkotott védelmezőjének, amely abban a durva korban a kecsesség és szépség csodájává vált a világ eme eldugott szegletében. A híres építészhez, Messer Torrigianihoz méltó társként irányította az építkezést, és munkája eredményeképpen egy nemes, kétszintes, pillérekkel díszített vöröstégla-épület emelkedett ki a cornwalli tájból. A kúriát fénnyel és napsütéssel árasztották el az épület négy oldalán majd a tetőig magasodó, hosszú, osztott üvegű ablakok. A bejárati szárnyat és a fölötte terpeszkedő hatalmas balkont pilléreken álló timpanonnal keretezték. A tető vörös, égetett cserepei fölött fennkölten magasodtak a hatalmas csavart kémények. Az épület báját ekkortájt már a falakon felfutó zöld kúszónövények takarója éteri magasságokba emelte.

De Penarrow igazi büszkesége – mármint a megújult Penarrow birtoké, ahogy Bagnolo briliáns agyában megszületett – az a kert volt, amit az öreg épületet körbevevő elvadult bozótos helyére telepítettek. Bagnolo munkájához az idő és a természet is hozzáadta a maga részét. Miután kivágták az öreg fasort, az építész három szintes teraszt építtetett, elegáns mellvédekkel, finom vonalú összekötő lépcsősorokkal, és saját maga tervezte szökőkúttal. Ő maga faragta gránitba a faun alakját, míg a kertben a növényzet zöldjének homályából mindenhonnan felcsillanó nimfák és erdei istenek márványba vésett figurái lepték meg a sétálót. Az idő és a természet bársonyos zölddé varázsolta a pázsitot, harsánnyá nevelte a puszpángsövényeket, és magasba emelte a nyárfákat, így teremtve meg a tökéletes itáliai hangulatot ezen az eldugott cornwalli birtokon.

Szóval, Sir Oliver kényelmesen üldögélt csodás kastélyának ebédlőjében, és az enyhe szeptemberi napsütésben elébe táruló tájban gyönyörködött, miközben arra gondolt, milyen szép is az élet, milyen jó is élni. Nos hát, mindannyian tudjuk, hogy mindig van valami ok, ami miatt boldogok vagyunk, de lovagunknak több oka is volt az örömre. Ezek közül az első – habár ennek valószínűleg nem volt tudatában – a fiatalsága, gazdagsága és jó egészsége volt. A második ok az a kitüntetés és ebből fakadó hírnév, amit a spanyol gyarmatok leigázásában, és a Legyőzhetetlen Armada (pontosabban a volt Armada!) sikeres szétkergetésében végzett kimagasló tetteiért nyert el. Huszonöt évesen lovaggá ütötte a szűz királynő! A harmadik ok, ami az én szememben a legfontosabb faktor, Ámor volt, mivel az ő jóindulatának köszönhetően Rosamund Godolphin úrleány szívesen fogadta Sir Oliver udvarlását, és kapcsolatuk kiteljesedése mindkettőjük számára a boldogság ígéretével kecsegtetett.

Így aztán Sir Oliver gondtalanul pihent magas, faragott székében, felsőkabátját lazán nyitva hagyta, hosszú lábait kinyújtotta maga elé, és derűs tekintettel, ábrándozó mosollyal nézte a kinti világot. Fiatal volt még, ajkai felett egy könnyed kis bajuszkezdemény árulkodott életkoráról (a Lord Henry tollából korábban olvasott jellemzés jó pár évvel későbbről datálódik). Dél volt, és a ház ura éppen csak befejezte ebédjét, amint arról a tányérok, a maradék sült hús és a félig üres kancsó tanúskodott. Elgondolkodva megszívta hosszú pipáját – elsajátította ugyanis ezt az újonnan behozott dohányzási szokást –, a szerelméről ábrándozott, és őszintén, teljes szívéből hálát adott a sorsnak, hogy a szerencse ilyen kegyesen bánt vele, így címet és vagyont adhat Rosamundnak.

Sir Oliver jó felfogású, éles eszű ember volt (Lord Henry szerint ravasz, mint húsz ördög), és fiatal kora ellenére számottevő tudásra tett szert rövid élete során. Ám úgy tűnik, hogy sem veleszületett okossága, sem megszerzett tapasztalatai nem tanították meg neki, hogy az emberiség sorsát irányító istenek közül nincs kajánabb és rosszindulatúbb, mint Ámor, akinek a dicsőségére pipáját szívta éppen. A régiek tudták, hogy ez az angyalarcú, ártalmatlannak tűnő fiúcska milyen kegyetlen, ostoba gazember tud lenni, ezért nem bíztak benne. Sir Oliver vagy nem tudta ezt, vagy nem fogadta meg az ősi bölcsesség józan figyelmeztetését. Kemény tapasztalatokon keresztül fogja majd megtanulni és értékelni ezt a tudást. Miközben mosolyogva, tűnődő tekintettel figyelte a teraszt elárasztó napfényt, hirtelen árnyék vetődött oda, és Sir Oliverben fel sem ötlött, hogy ez figyelmeztetés volt. Ómen, hogy saját életére hamarosan sötét árnyék vetül majd.

Az árnyékhoz fürgén csatlakozott a gazdája – egy magas alak élénk színű öltözetben, mélyvörös tollakkal díszített széles karimájú, fekete spanyol kalap alatt. A látogató hosszú, feltűnően cicomázott botot lóbálva haladt el az ablakok előtt. Mozgása olyan volt, mintha maga a sors próbálná becserkészni áldozatát.

A mosoly eltűnt Sir Oliver ajkáról. Napbarnított arca elkomorodott, és olyannyira összehúzta fekete szemöldökét, hogy végül már csak egy mély barázda maradt középen. Aztán lassan újra előkerült a mosoly, de ez már nem a korábbi gyengéd tűnődés jele volt, hanem inkább a komor elszántságot elfedő máz. Ajkait még akkor is szigorúan összepréselte, amikor a keménység már felengedett és két szemöldöke elengedte egymást. Korábban álmatag tekintetébe gúnyos és ravasz, szinte gonosz csillogás költözött.

Komornyikja, Nicholas lépett be az ebédlőbe, hogy bejelentse Peter Godolphin urat. Ám meg sem várva az engedélyt, a lakáj sarkában széles spanyol kalapjával, díszes botjára támaszkodva betüremkedett Godolphin. Magas, karcsú ember volt borotvált, jóképű, és gőgös arccal; Sir Oliverhez hasonlóan neki is merészen ívelő, határozott orra volt, és szemmel láthatólag két-három évvel fiatalabb volt vendéglátójánál. A kor szokásához mérten hosszabbra növesztette világos gesztenyebarna haját, de a ruházata nem volt kihívóbb, mint amennyit egy korabeli úriembernek még éppen elnéztek.

Sir Oliver üdvözlésképpen felemelkedett és meghajolt vendége előtt, ám ekkor választékosan öltözött látogatója beleszippantott a dohányfüst egy kékes bodrába, ami köhögésre ingerelte, és mérgében grimaszolni kezdett.

– Úgy látom – krákogta fuldokolva –, hogy magáévá tette ezt a mocskos szokást.

– Ismerek mocskosabb szokásokat is – válaszolta hűvösen Sir Oliver.

– Semmi kétségem sincs efelől – vágott vissza Godolphin úr. Dohogása elárulta hangulatát, de azt is nyilvánvalóvá tette, hogy látogatásával nem kíván szívélyes légkört teremteni.

Sir Oliver visszafogta kibuggyanni készülő válaszát, pedig az bizonyára hozzájárult volna látogatója gyors távozásához, de a ház ura egyelőre nem akarta tovább rontani viszonyukat.

– Nos – hangjából néminemű gunyorosság érződött ki –, remélem, elnéző lesz hibáimmal szemben… Nick, egy széket Godolphin úrnak! És hozz egy másik csészét is. Uram, üdvözlöm Penarrowban.

Csúfondáros mosoly suhant át a látogató arcán.

– Ön szívélyesen fogad engem, de sajnos attól tartok, nem áll módomban, hogy ezt viszonozzam.

– Lesz még módunk arra, hogy viszonozzam a látogatását – felelte Sir Oliver könnyedén, és feltételezhetjük, hogy jóindulattal.

– Mikorra tervezi azt a látogatást?

– Amikor szívesen lát – udvariaskodott Sir Oliver.

– Pontosan ezzel kapcsolatos a látogatásom.

– Kérem, foglaljon helyet! – kínálta székkel.

Sir Oliver finom kézlegyintéssel elbocsájtotta a szolgát. Vendége azonban nem vett tudomást az invitálásról.

– Úgy hallom, tegnap a Godolphin házban volt – mondta, majd szünetet tartott. Mivel Sir Oliver nem tagadta, hűvösen hozzátette: – Azért jöttem uram, hogy tudassam Önnel: megtisztelő látogatásairól örömmel lemondunk.

Sir Oliver megpróbálta megőrizni az önuralmát. Úgy tett, mintha meg se hallotta volna ezt a durva sértést, de barna bőre alatt elsápadt a dühtől. Gondosan megválogatva a szavait fogott a válaszba.

– Peter, megértheti, hogy ez a kijelentése elfogadhatatlan számomra, hacsak nem szolgál kielégítő magyarázattal erre a felettébb furcsa kérésre.

Sir Oliver elgondolkodva nézte látogatója arcát. Mivel azon nem látott semmilyen változást, folytatta.

– Nem tudom, hogy Rosamund beszámolt-e önnek, de tegnap este számomra megtisztelő módon beleegyezett, hogy a feleségem legyen…

– Ő csak egy gyermek, aki nem tudja még, mit akar! – vágott közbe a másik.

– Tud-e bármi jó okot arra, hogy miért változtatná meg a döntését? – kérdezte Sir Oliver kihívóan.

Godolphin végre leült, keresztbe tette a lábát, és kalapját térdére fektette.

– Tucatjával sorolhatnám – válaszolta. – De szükségtelennek tartom végigmondani a listát. Elegendő, ha figyelembe vesszük húgom életkorát. Rosamund mindössze tizenhét éves, és az én, meg Sir John Killigrew gyámsága alatt áll. Sem Sir John, sem én nem hagyhatjuk jóvá ezt az eljegyzést.

– De az ég szerelmére! – tört ki Sir Oliver. – Kinek van szüksége az ön vagy Sir John beleegyezésére? Isten kegyelméből nővére hamarosan felnőtt nő lesz, önmaga úrnője. Nem sürgetem kétségbeesett gyorsasággal ezt a házasságot, és természetemnél fogva, ahogy azzal talán tisztában is van, bámulatosan türelmes ember vagyok. Várni fogok.

A másikat figyelte és hosszasan megszívta pipáját.

– Sir Oliver, ezen a várakozás sem fog segíteni. Jobb, ha ebbe belenyugszik és keres szépen más asszonyt magának. Sir Johnnal egyetértésben ez a végleges döntésünk.

– Valóban? Teringettét! Küldje el hozzám Sir Johnt, hogy személyesen ismertesse velem a döntését, és én mondok majd neki egy-két dolgot. Mondja meg neki, Godolphin úr, hogy ha nem akar Penarrowba jönni, enkezemmel vágom le a pörsenéses fülét, hogy a népek is megtudják, mi jár az olyanoknak, akik mások jó hírét meggyalázzák!

– Megkérhetném – köszörülte meg a torkát feszengve Godolphin úr –, hogy a jelenlétemben ne használja a tengeri martalócokra oly jellemző alpári modort?

– Önnel szemben? – Sir Oliver derűsen elmosolyodott, de mosolyába megvetés keveredett. – Ugyan már, mit kezdenék én tejfölösszájúakkal? Mindamellett, ön testvére a menyasszonyomnak, és nem áll szándékomban, hogy további problémákkal tetézzem a meglévőket.

Arca megenyhült, vonásai barátságosabbá váltak, áthajolt az asztal fölött és a vendége szemeibe nézett.

– Ugyan már, Peter! Beszéljük meg szépen a dolgokat és simítsuk el a képzelt nézeteltéréseinket! Csak ki velük, ki az ablakon! Sir Johnnak ez nem számít. Ő csak egy zsugori vénember, szándéka nem jelent számunkra semmit. De ön más. Ön a szerelmem testvére. Bízzunk egymásban, és kérem, mondja el mi bántja! Legyünk barátok!

– Barátok? – szisszent fel a másik. – Apáink már példát mutattak nekünk ebben!

– Nem számít, hogy apáink mit tettek. Az ő szégyenük, ha szomszédok lévén képtelenek voltak jószomszédi, bensőséges kapcsolatot kialakítani egymással, és csak viszálykodásra, haragtartásra tellett tőlük. Akkor most nekünk követnünk kellene ezt a siralmas példát?

– Nem engedem, hogy az apámat okolja mindezért! – kiáltott fel haragosan Godolphin.

– Nem okolok én senkit, fiatalember, inkább szégyellem magamat mindkettejük miatt!

– Micsoda? Már a halottakat becsméreli?

– Ha így is volna, ez mindkettőjükre vonatkozna. De nem erről van szó. Csak arra utalok, ha visszatérnének az életbe, mindkettőjüknek el kellene ismerni, hogy hibáztak.

– Ebben az esetben, kedves uram, korlátozza véleményét csak a saját apjára, akivel egyetlen becsületes ember sem tudott békében élni...

– Finomabban, jó uram, finomabban...

– Hallja, maga csak ne csitítgasson engem! Ralph Tressilian maga volt a szégyen, a botrányos élet szimbóluma e vidék számára! Nincs egyetlen kis falucska se itt meg Truro között, vagy itt és Helston között, ahol ne nyüzsögnének ezek a nagy Tressilian orrok, pont olyanok, mint az öné, kicsapongó életű apjának máig élő relikviái!

Sir Oliver szeme összeszűkült, aztán egy félmosoly jelent meg az ajkán.

– Tudja, éppen azon tűnődök, vajon az ön orra kire ütött?

Godolphin olyan hévvel ugrott fel, hogy elborult a széke.

– Uram! – az arca pipacspirosra vált a dühtől. – Ön most már anyám emlékét sértegeti!

Sir Oliver felnevetett.

– Lehet, hogy kissé messzire mentem, ám csak visszavágtam önnek cserébe az apámra tett megjegyzéséért.

Godolphin haragjában szólni se bírt, csak dühödten nézte a házigazdát, majd szenvedélytől fűtve felemelte hosszú botját, és az asztalon áthajolva teljes erővel rásújtott a lovag vállára. Ezután sarkon fordult, és méltóságteljesen az ajtó felé indult. Félúton hátrafordult.

– Elvárom párbajsegédei megjelenését otthonunk küszöbén. A kardokat ön jogosult kiválasztani.

Sir Oliver megint felnevetett.

– Nem különösebben érdekel, hogy bárkit is elküldjek önhöz.

Godolphin uraság sarkon fordult, hogy szembenézhessen vele.

– Micsoda? De hiszem megütöttem!

Sir Oliver vállat vont.

– Senki sem látta.

– Én pedig széles körben nyilvánosságra fogom hozni, hogy mi történt!

– És senki sem fog hinni önnek!

Aztán ismét hangot váltott.

– Peter kérem, méltatlanul viselkedünk. Ami az ütését illeti, bevallom, megérdemlem. Az anya egy fiú számára szent és sérthetetlen, sokkal inkább, mint az apa, így hát kérem, bocsássa meg az előbbi rosszindulatú célzásomat, és felejtsük el ezt az incidenst. És kérem, nem boríthatnánk fátylat a múltra úgy általában is? Mi haszna lenne annak, ha tovább folytatnánk egy ostoba viszályt, amely apáink között támadt?

– Ennél sokkal többről van szó – válaszolta Godolphin. – Nem akarom, hogy a húgom egy kalózhoz menjen férjhez!

– Kalóz? A Mindenhatóra, szerencse, hogy senki sem hall minket! Gondoljon csak bele, őfelsége lovaggá ütött a tengeri harcokban elért eredményeimért, így hát az ön szavai közel állnak a felségsértéshez! Bizony barátom, amit a királynő[1] helyesnek tart, azt Peter Godolphin úr is jóváhagyhatja. Sőt, még a mentora, Sir John Killigrew is! Tudom, hogy az ő szavai befolyásolták önt, amikor úgy döntött, hogy idejön.

– Én nem vagyok senkinek a lakája – rázta meg a fejét hevesen Godolphin, nehezményezve a gyanúsítgatást… főleg a benne rejlő igazság miatt.

– Engem kalóznak nevezni ostobaság. Hawkinst, akivel együtt hajóztam, szintén lovaggá ütötték, így hát aki minket kalóznak titulál, magát a királynőt sérti meg. Nos, ezen az üres vádaskodáson kívül mi más kifogása van velem szemben? Hiszem, hogy vagyok olyan jó, mint bárki más itt Cornwallban. Elnyertem Rosamund szerelmét. Feleségemként soha nem fog semmiben hiányt szenvedni, hiszen gazdag vagyok, és a vagyonom megtöbbszöröződik, mire megszólalnak az esküvői harangok!

– Vagyona a tengeren összerabolt haszonból származik! Meggazdagodott az elsüllyesztett hajók kincseiből, meg az Afrikában elfogott és ültetvényekre eladott rabszolgák árából! Ugyanabból gazdagodott meg, amiből egy vámpír lakmározza tele magát – a halottak véréből!

– Ezt ugye Sir Johntól hallotta? – kérdezte Sir Oliver ijesztő nyugalommal.

– Ezt én állítom!

– Valóban? Én inkább úgy gondolom, hogy valaki mástól hallotta ezt a szép előadást. Még egyszer kérdem: netán Sir Johntól? Tudja mit? Nincs szükségem az ön szavára, tudom én ezt anélkül is! Nos, nyilvánvalóan beszélnem kell majd a lovag fejével. De addig is, hadd áruljam el önnek Sir John gyűlölködésének valódi okát. Megláthatja majd, milyen egyenes és becsületes úriember az említett személy, az ön apjának barátja, végül az ön gyámja!

– Nem érdekel a véleménye!

– Értem én, de cserébe azért, mert csendben végighallgattam a lovag ocsmány rágalmait rólam, most önnek is meg kell hallgatnia engem. Nos, Sir John engedélyt akar szerezni, hogy építkezhessen a Fal-folyó torkolatánál. Azt reméli, hogy a kikötőnél, közel saját kastélyához Arwenack mellett, egy várost lehet majd kialakítani. Önmagát úgy állítja be, mint aki személyes érdek nélkül, csakis hazája fellendülése miatt vág bele egy ilyen komoly fejlesztésbe, csak éppen elmulasztotta nyilvánosságra hozni, hogy az a föld az övé, és a Killigrew család jövedelme hatványozódik meg a kikötő építéséből!

– Londonban voltam, és véletlenül egymásba futottunk épp, mikor Sir John őfelsége udvarában próbálta elfogadtatni tervét. Nos, tudnivaló, hogy nekem meg érdekeim fekszenek Truro és Penryn fejlesztésében, de Sir Johnnal ellentétben én őszintén, nyilvánosan jelentettem be szándékaimat. Ha bármiféle fejlődés következik be Smithick környékén, mert ugye ide tervezi a várost Sir John, az az előnyösebb földrajzi helyzetnek köszönhető, de ezt Truro meg Penryn fogja megszenvedni. Nyilvánvalóan nekem ez éppannyira nem elfogadható, mint Sir John számára a fejlesztéseket Truro és Penryn felé irányítani. Ezt őszintén el is mondtam neki, és tudattam a királynővel is egy ellenkérelem formájában.

Sir Oliver megvonta a vállát.

– A pillanat kegyes volt számomra. Egyike voltam azoknak a tengerészeknek, akik segítettek legyőzni Fülöp király legyőzhetetlen Armadáját. Emiatt a kérelmemet nem lehetett elutasítani, és Sir John üres kézzel tért haza. Hát csodálkozik, ha gyűlöl engem? Ha úgy ismerné őt, mint ahogyan én, nem kérdezné, miért tart ő engem kalóznak, vagy még annál is rosszabbnak.

– Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy tengeri győzelmeim adták meg számomra azt az erőt, ami most az ő jövedelmét nyirbálja meg, hát természetes, hogy mindenképpen megpróbálja tetteimet leértékelni. Ő választotta a rágalmazást, mint fegyvernemet ehhez a harchoz, de ez nem az én fegyverem, és én ezt még ma bebizonyítom neki. Ha nem hisz nekem, tartson velem, és legyen tanúja kettőnk találkozásának. Őszintén remélem, hogy lehetőségem lesz komolyan megvitatni ezt az ügyet azzal a barbár alakkal.

– Elfelejti – figyelmeztette Godolphin –, hogy nekem is vannak érdekeltségeim Smithick környékén, és az ön tettei ugyanúgy ártanak nekem is.

– Alleluja! – kiáltott fel Sir Oliver. – Így már érthető számomra, mitől érzi olyan jogosnak felháborodását állítólagos sehonnai Tressilian vérem és kalózkodásom miatt! Hiszen maga sem több, mint egy kufár, akinek a legfontosabb a saját haszna, bárkin is kell keresztülgázolnia ezért! Az Úr lássa lelkem, mekkora bolond vagyok, hogy őszintének hittem önt, és úgy próbáltam tárgyalni magával, mint egy becsületes emberrel!

A lovag ajka megvetésre görbült, ahogy utolsó szavait megfogalmazta. Hangja úgy csapkodott, mint a korbács.

– Esküszöm, soha nem vesztegettem volna a jóindulatomat önre, ha tudom, hogy ilyen aljas és szánalmas fickó!

– Ezek a szavak... – dadogta Godolphin, miközben mereven kihúzta magát.

– Nem elegek, hogy leírják teljes mélységében az ön kétszínűségét! – vágott közbe a másik, majd a szolgáért kiáltott: – Nick!

– Ezért még felelni fog! – csattant fel a látogató.

– Nos, akkor máris itt a válaszom! Eljön ide, és megpróbál rágalmakat felhasználva kioktatni elhunyt apám hibáiról atyáink régvolt viszálykodása miatt, egy koholmány alapján háborog állítólagos kalózkodásom és életmódom miatt, és erre hivatkozva megpróbálja megakadályozni, hogy a húga feleségül jöhessen hozzám, míg valójában ellenséges viselkedése mögött az igazi ok csak némileg több pénz felhalmozása, aminek az akadályát bennem látja! Hát akkor menjen vissza Isten hírével oda, ahonnan jött!

Nick abban a pillanatban lépett be.

– Még hallani fog rólam, Sir Oliver – a látogató elfehéredett dühödt felindulásában. – Számolnia kell velem ezekért a szavakért.

– Nem állok le harcolni holmi… kufárokkal! – robbant ki a düh Sir Oliverből.

– Ezt a szót merte használni velem szemben?

– Igen, ezt! Mivel sajnálatos módon szégyent hozott származására. Nick, kísérje ki az urat!

[1] I. Erzsébet (1533–1603): angol királynő, a Tudor-ház utolsó tagja az angol trónon. Mivel sohasem házasodott meg, a „Szűz Királynő” néven is ismert. (a Fordító megj.)

2.
ROSAMUND

Miután látogatója távozott, és Sir Oliver visszanyerte a nyugalmát, végiggondolta a beszélgetést, de ettől megint dühbe gurult. Igaz, most inkább saját magára haragudott, mert rájött, hogy az indulatok diktálták a szavait, és emiatt aztán meggondolatlanul viselkedett. Ez most nyilvánvalóan további bajt fog okozni a már amúgy is feszült légkörben, és további nehézségeket kell majd leküzdenie, hogy szerelmével végre egy párrá válhassanak. Indulata most arra ösztönözte, hogy azonnal nézzen szembe Sir John Killigrew-val, és végérvényesen számoljon le vele. Igen, bárhogyan is végződjön, ezt kell tennie! Nick és a csizmája után kiabált.

– Hol van Lionel úr? – kérdezte, amikor a szolga behozta a csizmát.

– Épp most lovagolt be az udvarba, uram.

– Hívd elém azonnal.

Sir Oliver féltestvére tüstént belépett. A karcsú fiú kifejezetten anyjára, a léha Ralph Tressilian második feleségére hasonlított. Bátyjával közös vonásokat sem külsőre, sem temperamentumban nem találhatnánk benne. Szelíd volt, szinte nőiesen kedves; finom arca, fehér bőre, aranyszőke haja és mélykék szeme messze elütött Sir Oliver megjelenésétől. Elbűvölő fiatalember volt – még csak a huszonegyedik életévét töltötte be –, de már az udvarba bejáratos gavallérok körültekintő figyelmével öltözködött.

– Csak nem az az idétlen Godolphin járt nálad az előbb? – kérdezte.

– De igen – morogta Sir Oliver. – Eljött, hogy közöljön velem néhány dolgot, és aztán cserébe végig kellett hallgatnia az én válaszomat.

– Aha. A kapu előtt találkoztam vele, de mintha megsüketült volna, nem is válaszolt az üdvözlésemre. Egy megátalkodott, elviselhetetlenül öntelt alak!

– Jó emberismerő vagy, öcsém – Sir Oliver felhúzta a csizmát és felállt. – Arwenackba megyek, hogy elbeszélgessek egy kicsit Sir Johnnal.

Indulatos beszéde, kemény tekintete nem sok jót ígért. Lionel megragadta a karját.

– Csak nem… te… ugye nem?

– De igen!

Gyengéden, mintha a fiú nyilvánvaló riadalmát kívánná csillapítani, megveregette testvére vállát.

– Sir John – magyarázta –, túl sokat beszél. Ez egy olyan hiba, amit helyre kell hozni. Megyek, hogy megtanítsam neki a hallgatás erényét.

– Ebből baj lesz, Oliver!

– Szóval lesz… mármint neki. Ha valaki azt meri állítani rólam, hogy kalóz vagyok, rabszolgakereskedő, gyilkos, és az ég tudja még, mi más, akkor ne lepődjön meg a következményeken. Te meg öcskös, elég későn értél haza. Merre jártál?

– Ellovagoltam Malpasig.

– Malpasig? – Sir Oliver szeme gyanakodva összeszűkült. – A szóbeszéd azt tartja, hogy az ember arrafelé irányítja lépteit, ami vonzza magához. Légy óvatos, fiú. Túl sokat jársz te arrafelé.

– Hogy érted ezt? – Lionel hangja némileg hidegen csengett.

– Úgy értem, hogy apád fia vagy. Emlékezz erre, és arra törekedj, hogy ne az ő útját kövesd, mert akkor úgy végzed, mint ő. A drága jó Peter úr épp most emlékeztetett rá, hogy apánk sajnálatos módon nem mindig járt a helyes úton. Kérlek, ne menj többet oda! Soha többé!

A szavaiból áradó szeretetteljes kérés és a melegség, ahogy átölelte öccse vállát, lehetetlenné tette Lionel számára, hogy nehezteljen a figyelmeztetés miatt.

Miután Sir Oliver elment, Nick megterítette számára az asztalt, és Lionel nekilátott az ebédjének. Csak keveset evett, és egy szót se szólt az öreg szolgához e rövid étkezés közben, gondolatai lefoglalták. Bátyjára gondolt, aki elment Arwenackba, hogy elégtételt vegyen. Killigrew nem gyenge ember, inkább egy jó képességű, kemény katona és tengerész. Ha valami baj érné Olivert… Megremegett a gondolattól; aztán szinte dacára annak, mennyire féltette a bátyját, gondolatai végigfutottak a lehetséges következményeken. Nyilvánvaló, ha Olivert valami baj érné, ő, mint az öccse, csak jól járna. Szinte megrémült attól, hogy ilyen álnok gondolatok villanhattak át az agyán, de képtelen volt megszabadulni tőlük. Ez arra kényszerítette, hogy mérlegelje saját körülményeit.

Amije volt, azt mind a bátyjának köszönhette. Züllött apjuk úgy halt meg, ahogy az ilyen emberek általában meghalnak, és csak egy súlyosan megterhelt birtokot, meg hatalmas adósságot hagyott gyermekeire. A penarrowi házat jelzáloggal terhelte meg, a pénzt elitta, szerencsejátékra használta, vagy szerelmes légyottjaira költötte. Oliver eladta az anyjától örökölt kis ingatlant Helston közelében; a pénzt egy vitorlás felszerelésére költötte, és mint a hajó kapitánya, Hawkinsszal[1] együtt olyan tengeri kalandokban vett részt, amelyekről Sir John Killigrew teljes joggal állíthatta, hogy kalózkodás volt. Elég pénzzel és drágakővel tért vissza ahhoz, hogy felszámolja a Tressilian család adósságait. Újra kivitorlázott, és még gazdagabban tért vissza.

Ez idő alatt Lionel a biztos otthon nyugalmát élvezhette. Szerette a könnyed életet, természetéből fakadóan felelőtlen volt. Nemtörődöm természetéből kifolyólag a pazarlást, extravaganciát az élet természetes velejárójának tekintette. Úgy érezte, ő nem arra született, hogy kínlódjon és küzdjön, és jellemének eme hiányosságait senki sem próbálta meg kijavítani. Néha elgondolkodott azon, vajon mit tartogat számára a jövő, ha Oliver megházasodik. Tartott tőle, hogy az élete talán nem lesz olyan könnyű, mint eddig, de azért nem igazán hitte, hogy bármi is megváltozna. Nem volt része a világának – mint ahogy az ilyen emberek világának sohasem –, hogy túlzott figyelmet szenteljen a jövőnek. Ha elő is fordult néha, hogy egy pillanatra nyugtalanná vált, elhessegette a gondolatait azzal, hogy bármi is történjen, Oliver szereti őt, és soha nem fogja elmulasztani, hogy megfelelően kielégítse minden szükségletét. Ez a gondolat tökéletesen megnyugtatta.

Oliver inkább volt az apja, mint a bátyja. Amikor apjukat hazahozták, hogy meghaljon egy felháborodott férj karddöfésének következtében – megdöbbentő élmény volt, ahogy az a bűnös lélek mindent megbánt és megpróbált rendbe hozni korai halála előtt –, Lionelt bátyja gondjaira bízta. Akkoriban Oliver még csak tizenhét, Lionel pedig tizenkét éves volt, de Oliver olyan éretten viselkedett, hogy a kétszeresen megözvegyült Ralph Tressilian végül ebben a szilárd jellemű, határozott és ügyes gyermekben bízott meg. A haldokló az ő fülébe suttogta nyomorult szavait arról, hogy mennyire megbánta tetteit, a bűnös életet, hogy elpazarolta vagyonát, és nincstelenné tette a gyermekeit. Oliver nem félt a jövőtől. Úgy tűnt, mintha a haldokló megérezte volna, hogy csak Oliverre számíthat, az ő képességeire, hogy szembenézzen a világ nehézségeivel, és képes legyen megteremteni a biztonságot számukra. Az apa csupán Lionel miatt aggódott, akit utolsó óráiban ugyanazzal az átható éleslátással volt képes értékelni. Innen eredt nyomorúságos könyörgése Oliverhez, és a fiú megígérte neki, hogy apja, anyja és testvére lesz a gyermeknek.

Ez járt Lionel fejében, ahogy ott ült, és képtelen volt megszabadulni az iszonytató gondolattól, hogy ha Arwenackban rosszul sülnek el a dolgok, és a bátyját baj éri, abból neki csak haszna lesz; hogy ami javakat most élvez a bátyjának köszönhetően, azt akkor a saját jogán élvezheti majd. Úgy tűnt, mintha maga a gonosz vigyorú ördög ültette volna el ezeket a gondolatokat a fejében, hogy ha elveszítené a bátyját, az ő bánata bizony nem lenne hosszú életű. Lelkének jobbik felét eltöltötte az iszonyat saját önző gondolataival szemben. Fellázadt saját egoizmusa ellen, és emlékeztette magát mindarra a szeretetteljes gondoskodásra, amellyel Oliver az elmúlt évek során elhalmozta. Elátkozta az elme romlottságát, amiben ilyen gonosz gondolatok születhetnek meg, mint amilyenek most az ő fejében jártak. Annyira megviselte az érzelmei, lelkiismerete és az önzése közötti ádáz viszály, hogy hirtelen felpattant, és kétségbeesetten felkiáltott.

– Távozz tőlem, Sátán!

Az öreg Nicholas felkapta a fejét, és észrevette a fiú viaszosan fehér arcát, homlokán az izzadtságot.

– Lionel úrfi! Lionel úrfi! – szólongatta, miközben a hűséges szolga figyelő aggodalmával fürkészte fiatal gazdája arcát. – Mi történt?

Lionel megtörölte homlokát.

– Sir Oliver Arwenackba ment, hogy elégtételt vegyen egy bizonyos ügy miatt.

– Aztán hát miféle ügyről lenne szó? – kérdezte az öreg.

– Azért ment, hogy számonkérje Sir Johnt a rosszindulatú rágalmazásáért.

Nicholas viharvert arcára kiült a vigyor.

– Valóban? A teremburáját, épp itt volt már az ideje! Most majd megtanítja annak a John uraságnak, hogy vigyázzon a nyelvére!

Lionel elképedt az öreg könnyed magabiztosságán és legteljesebb bizonyosságán ura azon döntéséről, hogy fegyverrel óhajtja megtorolni a rajta esett sérelmeket.

– Te... te nem félsz, Nicholas... – nem tette hozzá, mitől, de a szolga így is megértette, és a vigyora még szélesebb lett.

– Én? Félni? Ostobaság! Nem féltem őt, és a fiatalúrnak se kell aggódnia! Estére Sir Oliver már itthon lesz, és farkasétvággyal fog vacsorázni. Egy ilyen csetepaté után mindig nagyon jó az étvágya!

A szolga bizalmát az események igazolták, bár nem pontosan úgy, ahogy Sir Oliver eredetileg tervezte. Közbejött valami, ami miatt némileg módosított a tervén. Amikor felbőszült, vagy amikor úgy találta, hogy megsértették, a tigris könyörtelenségével támadott – szerény személyem nem győzi ezt eleget hangoztatni, és ön, kedves olvasóm, erről személyesen is meggyőződik majd a történet olvasása közben. Szóval, hősünk szívében igaz eltökéltséggel azért lovagolt Arwenackba, hogy végezzen szidalmazójával. A bástyákkal őrzött gyönyörű Killigrew kastély a Fal-folyó torkolatához vezető út mentén épült. Az emelkedőről még a Gyík-félsziget legtávolabbi pontjáig, a Gyík-fokig is el lehetett látni. Amikor hősünk a kastélyhoz ért, Peter Godolphin már ott volt; és Peter jelenléte miatt Sir Oliver finomabban, választékosabban járt el, mint ahogy azt eredetileg tervezte. Szerette volna, ha a Sir Johnnal való vitája ráébreszti Petert, milyen igaztalan Sir John vádaskodása, és hogy mennyire alaptalanul rágalmazta meg.

De Sir John nem várta meg, hogy ellenfele kezdeményezzen. Gyűlölete őt is arra sarkalta, hogy a kardok nyelvén oldják meg a nézeteltérést, mert a penarrowi kalóz elleni haragja – így hívta Sir Olivert a háta mögött – legalább annyira elszánttá tette, mint amilyen elszántsággal látogatója érkezett. Találtak egy félreeső zugot a szarvasparkban, és ott Sir John – egy karcsú, fehér bőrű úriember jócskán túl a harmincon – azonnal lecsapott Sir Oliverre, legalább olyan hevesen, mint amilyen vehemenciával korábban szidalmazta. Hiába, féktelen lendületével se ért el semmit. Sir Oliver egy meghatározott céllal kereste meg, és amit ő egyszer a fejébe vett, azt mindig végre is hajtotta.

Három perc, és mindennek vége volt. Sir Oliver óvatosan megtörölgette a pengéjét, míg Sir John köhögve feküdt a gyepen. A sápadt Peter Godolphin, és egy rémült inas volt vele. Igaz, az inast csak azért hívták oda, hogy legyen elég tanúja az eseménynek. Sir Oliver visszatolta kardját a hüvelybe, felvette a kabátját, majd odament legyőzött ellenfele mellé, és rosszallóan végigmérte.

– Attól tartok, csak egy kis időre tudtam elhallgattatni – jegyezte meg. – Igazság szerint komolyabbat akartam ütni. Mindegy, remélem megtanulta a leckét, és nem hazudik többet… legalábbis rólam nem.

– Gúnyolni mer egy sérült embert? – hangzott fel Godolphin dühös tiltakozása.

– Istenemre, dehogyis – Sir Oliver higgadt maradt. – Nincs gúny a szívemben. Higgye el, nem érzek mást, csak megbánást.... Megbánást, amiért nem voltam most alaposabb. Kifelé menet küldök segítséget a házból. Minden jót, Peter úr!

A lovát Penryn felé irányította, de végül nem ment egyenesen haza, hanem a Trefusis-fok emelkedőjére épült Godolphin ház felé vette az irányt. Bámulatos kilátás nyílt innen a Carrick torkolatára, és a hatalmas víztömegre. Átlovagolt az öreg kapubejárón, leugrott lováról, odaadta a kantárt az egyik kisiető lovászfiúnak, majd füttyentett a szolgának, hogy jelentse be látogatását az úrnőnek.

Rosamund a fogadószobában várt rá – az épület keleti oldalán öblösen kiugró, tornyos teremben, ahonnan a torkolat gigantikus víztömege mögött még a túloldal fákkal borított lankáit is látni lehetett. Ott ült az egyik magas ablak előtt egy könyvvel a kezében, amikor öltöztetőnője (gyermekkorában dajkája), bejelentette a látogatóját. Miközben felállt, könnyed örömkiáltással üdvözölte a férfit, miközben az majdnem bevágta a fejét az átlagos magasságú emberek számára épített szemöldökfába, és aki most csillogó szemmel és kipirult arccal nézett rá.

Van-e elég szavam, hogy le tudjam írni e bájos hölgy szépségét? Sir Oliver Tressilian szerelmének híre eljutott mindenfelé. Meglátván őt, a kor költői máig fennmaradt költeményekben magasztalták és dicsérték e csodás látványt. Testvéréhez hasonlóan ő is magas növésű, vékony testalkatú volt, korának asszonyaihoz képest talán túlságosan is karcsú derékkal. Hosszú, az óarany színében csillogó haját a kor szokása szerint színes szalaggal befonva hordta.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen korán... – kezdte a lány, de aztán észrevette a férfi arcán a számára szokatlan komorságot.

– Mi… mi történt? – jajdult fel, valami balszerencsés eseménytől tartva.

– Semmi, amitől meg kellene riadnia édes, de… mégis, ez olyasvalami, ami kellemetlenül érintheti.

Finoman átölelte a lány hajlékony derekát, és gyengéden visszavezette a székéhez, majd leült mellé az ablakbeugróba.

– Gondolom szeretetteljes érzelmeket táplál Sir John Killigrew iránt? – kérdezte, ám hangsúlyozásából kitűnt, hogy egyszerre kérdezi és állítja is ezt.

– Hát persze! Mindkettőnknek ő volt a gyámja.

Sir Oliver fanyar arccal folytatta.

– Nos, akkor amit tudatni akarok önnel, az nem túl jó hír az ön számára. Ugyanis, majdnem megöltem.

A lány elhúzódott tőle. A férfi meglátta szemében a rémületet, és ahogy az ijedelem eltorzítja bájos arcát. Sietve elmondta, hogy mi történt. Elmagyarázta, hogy Sir John már régóta rágalmazta, mivel ő volt a felelős abban, hogy megtagadták a lovagtól Smithick építkezési engedélyét.

– Nem igazán érdekelt a dolog – magyarázta Oliver. – Tudatában voltam a rólam keringő pletykáknak, de csak megvetettem azokat, akik elhitték, éppúgy, mint azt, aki eredetileg terjeszteni kezdte ezeket. De ő tovább ment, Rose! Petert ellenem fordította, és felkavarta benne azt a szunnyadó dühöt, ami még apáink idejéből maradt ránk. Peter ma azzal a nyilvánvaló szándékkal jött át, hogy összevész velem. Úgy megbántott, ahogy még soha senki nem merte.

A lány felsikoltott, riadalma csak fokozódott a férfi magyarázata után. Sir Oliver megnyugtatóan mosolygott rá.

– Ne is feltételezze, hogy bármiben is ártanék neki. Az ön testvére szent számomra. Eljött hozzám, hogy bejelentse, szó sem lehet házasságról köztünk. Tudatta velem, hogy soha többé nem tehetem be a lábamat ebbe a házba. Kalóznak és vámpírnak titulált, és szidalmazta az apám emlékét. De mindenek ellenére tisztában voltam vele, hogy ennek a gonosz viselkedésének Killigrew a forrása, így hát egyenesen Arwenackba lovagoltam, hogy mindörökre megszüntessem ezt a hazug forrást. Nem, végül nem értem el célomat, de a figyelmeztetésemet megkapta. Látja Rose, őszinte vagyok önhöz. Ha Sir John túléli találkozásunkat, akkor remélem, tanul ebből a leckéből! Arwenackból egyenesen ide jöttem, hogy tőlem tudja meg mi történt, mielőtt még valaki más hamis állításokkal megpróbálná önt ellenem fordítani.

– Istenem... ugye most Peterre gondol? – sírt fel a lány.

– Ó, jaj nekem! – sóhajtott fel Sir Oliver.

A lány mozdulatlanul ült, sápadtan nézett maga elé, mintha Sir Oliver ott se lett volna. Végül megszólalt.

– Nem vagyok jártas a férfiak dolgaiban – halk hangjából kiérződött a szomorúság. – De hát, hogy is lehetnék, hiszen fiatal lányként szinte kolostori magányban élek ebben a házban. Azt állítják önről, hogy indulatos és erőszakos ember, akinek életét keserű gyűlölködés tölti ki, és ellenségeskedő, kegyetlen és könyörtelen gyűlöletének alanyaival szemben.

– Szóval Sir John önnel is beszélt – mormogta a férfi, majd röviden felnevetett.

– Igen, ezt mondták nekem – folytatta a lány, mintha nem is hallotta volna a másikat –, de nem voltam hajlandó hinni nekik, mert a szívemet adtam önnek. És most… mégis, minek a bizonyítékát mutatta ma nekem?

– A türelemét!

– A türelemét? – visszhangozta a lány keserű iróniával. – Ön bizonyára gúnyolódik velem!

A férfi megpróbálta megmagyarázni szavai hátterét.

– Elmondtam, hogy mit tett Sir John. Elmondtam önnek, hogy beleszámítva minden korábbi becsületsértést is, Sir John már régóta folytatja hadjáratát ellenem. Mégis, szótlanul tűrtem, még ha meg is vetettem érte. Gondolja, hogy ez könyörtelenségem bizonyítéka lenne? Mi más volt ez, ha nem türelem? Még akkor is, amikor oly messzire megy kicsinyes dühöngésében, hogy el akarja venni tőlem életem boldogságát, és elküldi az ön bátyját, hogy sértsen meg, akkor is türelmes voltam, hiszen felismertem, hogy a bátyja nem több, mint eszköz. Így hát egyenesen a manipuláló kézhez mentem. Mivel ismerem Sir John iránti szeretetét, még arra is vigyáztam, hogy olyan szabad mozgásteret kapjon a párviadalban, amelyet Angliában egyetlen önmagát valamire is tartó, becsületes ember sem adott volna meg neki!

– Rosamund! – könyörgött, és mély hangja remegett a fájdalomtól. – Kérem, ne higgye el, amiket hallott, csak azt, ami valóban megtörtént, és annak alapján ítélkezzen! Gondoljon arra, mi lett volna, ha Lionel, az öcsém idejön, és hatalmát meg a tekintélyét felhasználva megesküszik önnek, hogy mindent megtesz azért, nehogy összeházasodhassunk, mert önt olyan nőnek tartja, aki nem érdemli meg, hogy a mi tisztes nevünket hordja. És tegyük fel, hogy mindehhez még meg is sérti halott apja emlékét. Hát milyen választ adna ön neki? Mondja meg, Rosamund, mit válaszolna? Legyen őszinte önmagával és velem szemben is. Képzelje magát a helyembe! Most őszintén, valóban elítél azért, amit tettem? Mondja, ez valóban más, mintha a fordítottja történt volna meg?

Rosamund a férfi arcát fürkészte, látta minden vonásán az őszinte könyörgést, hogy ne a rágalmazókra, csak a szívére hallgasson. Kipirult az izgatottságtól, majd megkeményedtek a vonásai. A férfi vállára tette a kezét, és mélyen a szemébe nézett.

– Megesküszik nekem, Noll, hogy minden úgy van, ahogy mondta? Semmit nem változtatott meg, adott hozzá, vagy hallgatott el előlem, csak hogy elnyerje a megbocsátásomat?

– Hát esküre van szüksége, hogy hihessen nekem? – kérdezte a férfi, és Rosamund látta, ahogy elönti a bánat.

– Ha így lenne, az azt jelentené, hogy nem szeretem önt, drága Noll. De most, ebben a nehéz órában szükségem van rá, hogy bizonyítson nekem. Szükségem van a nagylelkűségére, arra, hogy megértsen! Szükségem van a türelmére és az erejére, hogy ezután képes legyek bármit elviselni, amit esetleg nekem mondanak!

– Isten a tanúm, csakis az igazat mondtam önnek! – hangzott el a fogadalom.

Rosamund a férfi vállára hajtotta a fejét. A kimerültségtől fáradtan, halkan sírdogált, hiszen amióta Sir Oliver megkérte a kezét, állandóan a róla szóló rágalmakat kellett hallgatnia, és ezt nagyon nehéz volt elviselnie.

– Igen, hiszem, hogy helyesen cselekedett. Hiszem, hogy egy magára adó, becsületes nemesember se viselkedett volna másként. Hinnem kell Noll, mert ha nem, akkor én már semmiben se tudok hinni, semmi sem tud reményt adni. Úgy érzem magamat, mintha az önből áradó tűzben hamuvá égtem volna, és most már csak az ön szívében élek. Ön igaz ember és én megnyugodtam.

– És mindig az maradok, édes szívem – suttogta lázasan a férfi –, nem lehetek kevesebb, hiszen ön az, aki engem azzá tett!

A lány megint ránézett, könnyes szemében most már némi aggódó mosollyal.

– És Peter? Kedvesem, képes lesz jól bánni vele?

– Esküszöm, soha nem gerjedek haragra majd vele szemben. Egyáltalán, elmesélte, hogy ma megütött?

– Megütötte? De hát miért nem mondta ezt el nekem?

– Haragom nem ellene, hanem az ellen a gazember ellen irányult, aki őt küldte. Csak nevettem egyet. Tudhatja, hogy a bátyja sérthetetlensége szent nekem.

– Higgye el Noll, Peter jó ember. Előbb-utóbb megérti és elfogadja önt, és amikor valóban megismeri, ön is rájön, hogy Peter rászolgál az ön szeretetére.

– Már most rászolgált az ön iránti szeretete miatt.

– És ugye nem fog másként gondolni rá sohasem?

– Ezt megígérem édesem. Inkább kerülni fogom, hogy ne történhessen semmi baj, míg egybekelésünkre várakozunk. Egy év se kell már, és ön nagykorúvá válik, és akkor már ön fog dönteni. Olyan bizalommal várom a jövőt, hogy ez az egy év csak egy pillanatnak fog tűnni számomra!

A lány finoman megérintette az arcát.

– Oly gyengéd velem, Noll – rebegte. – Képtelen vagyok elhinni bármi durvaságot is önről.

– Ne figyeljen rájuk. Lehet, hogy valamikor olyan voltam, de ön, Rose megváltoztatott. Bárki, aki szereti önt, megtisztul, és megismeri az igazi gyöngédséget.

Megcsókolta, és felállt.

– A legjobb, ha most elmegyek. Holnap reggel a Trefusis-fok felé sétálok. Ha véletlenül éppen arra járna…

Rosamund felkacagott.

– Ott leszek, kedvesem!

– És én ígérem, hogy csak a legjobbakat fogja hallani felőlem!

A lány elkísérte őt a lépcsőfordulóig. Büszkén figyelte szerelme magas, izmos alakját, miközben az könnyedén lefutott a lépcsőn.

[1] Utalás John Hawkinsra (1532–1595), az Angol Királyi Haditengerészet parancsnokára, Francis Drake társára. (a Szerkesztő megj.)

3.
A KOVÁCSMŰHELY

Sir Oliver bölcsen döntött, amikor a párbaj után egyenesen a szerelméhez sietett, hogy elmondja mi történt. Ahogy Peter Godolphin hazaért, ugyanezt tette ő is, csak a történteket már a saját változatában adta elő. Természetesen az ő elbeszélését nagyban befolyásolta a félelem és a harag Sir John nyomorúságos állapota miatt, és talán joggal állíthatjuk, hogy megpróbálta megfélemlíteni a húgát is. Meg se próbálta kíméletesen tudatni a lánnyal a rossz hírt, azonnal a legrosszabbal kezdte.

– Kedves húgom, Sir John valószínűleg meg fog halni.

A lány válasza megdöbbentő volt – vagyis számára megdöbbentő –, és ez nem csillapította lelke háborgását.

– Igen, már hallottam, mi történt. Csak azt kapta, amit megérdemelt. Aki szelet vet, vihart arat, én pedig azt mondom, aki viszályt teremt, az bajt kavar!

Bátyja elképedten meredt rá. A düh áramlott minden porcikájából, majd káromló szavakban tört ki Rosamund szokatlanul felháborító viselkedése miatt és közölte, kétsége sincs afelől, hogy az az aljas kutya, az a Tressilian, megbabonázta. A lány higgadtan válaszolt.

– Szerencsére ő még előtted ideért. Biztos akart lenni benne, hogy én a pontos igazságot hallom arról, mi is történt valójában – ekkor azonban erőltetett nyugalma elszállt, megrázkódott eddig elfojtott aggodalmától, és kétségbeesetten felkiáltott. – Jaj Peter, őszintén remélem, hogy Sir John felépül! Borzalmasan érzem magam attól, ami kettejük között történt, de kérlek, légy igazságos! Sir Oliver elmesélte, milyen kíméletlenül bánt vele Sir John!

– Én pedig az egekre esküszöm, hogy még kíméletlenebbül fogok bánni vele! Ha azt hiszed, hogy gyilkos tette büntetlenül marad…

Rosamund bátyja mellére vetette magát, úgy könyörgött, hogy legyen vége az ellenségeskedésnek kettejük közt. Beszélt Sir Oliver iránti szerelméről, és beszélt arról, hogy szilárd elhatározása feleségül menni hozzá, még ha a családja ellenzi is a kapcsolatot. Ez bizony nem enyhítette bátyja elkeseredését. Mégis, a köztük levő szeretetteljes kötelék rávette arra, hogy kijelentse, amennyiben Sir John felépül, ő maga nem foglalkozik tovább az üggyel. De ha Sir John meghalna, ami sajnos nagyon valószínűnek látszott, a becsület arra kényszeríti, hogy bosszút álljon, hiszen ő maga is nagy mértékben részese volt az eseményeknek.

– Számomra az az ember egy nyitott könyv – jelentette ki a fiatalember a zöldfülűek magabiztosságával. – Megvan benne a sátán ravaszsága, de engem mégsem téveszt meg. Tudd, hogy engem sértett meg, amikor Killigrew-ra támadt. Mivel a szerelmedre vágyik, nem mert rám támadni, bárhogy is provokáltam. Igaz, nyíltan ki is jelentette, hogy semmiféleképpen sem akar velem vitába keveredni, bárhogy provokáltam, még arra se reagált, amikor megütöttem! Akár meg is ölhetett volna, de tudta, hogy akkor örökre elvesztene téged. Hidd el nekem, ez az alak egy számító gazember, egymaga felér a pokol összes ördögével! Persze azért nem tudta szó nélkül lenyelni a sértésemet, ezért, hogy megbosszulja a rajta esett gyalázatot, Killigrew-ra hárította a felelősséget! Odament, hogy megölje, mert úgy gondolta, hogy az alapos figyelmeztetés lesz számomra. De ha Killigrew meghal… – és így tovább, és így tovább – ömlött belőle a sértett hiúság.

Annak láttán, hogy a viszály egyre inkább fokozódik aközött a két férfi között, akiket a világon a legjobban szeretett, húga gyöngéd szívét eltöltötte a keserűség. És tudta, ha bármelyik megöli a másikat, ő soha többé nem bír majd ránézni a túlélőre. Visszaemlékezett Sir Oliver esküjére, aki a szavát adta arra, hogy a bátyja élete mindenkor szent lesz számára. Megbízott a férfi szavaiban, és azon ritka lelkierőben, ami lehetővé tette számára, hogy azt az utat járja végig, amin egy gyengébb ember elindulni se mert volna. Szíve megtelt büszkeséggel, és hálát adott Istennek, hogy szerelme olyan valaki, aki, mint egy óriás, úgy magaslik ki az átlagemberek közül.

Sir John Killigrew azonban nem halt meg, pedig majd hét napig lebegett élet és halál között. Októberre felkelt a betegágyból, habár csupán csak az árnyéka volt egykori önmagának. Kétségbeejtően lesoványodott, és ijesztően sápadt maradt még azután is, hogy lábra állt. Egyik első látogatása a Godolphin házba vezetett. Meglátogatta Rosamundot, hogy kifejtse ellenérzését a lány eljegyzése miatt, de hiányzott az a vehemens tiltakozás a frigy ellen, ami korábban jellemezte. Része a történetnek, hogy ez a látogatás Godolphin kérésére történt.

Különössége ezen eseménynek, hogy a halál torkában, amikor Sir Johnt már kevéssé érdekelték a földi javak, és inkább az élet valódi értékeire próbált koncentrálni, arra a következtetésre jutott – és ilyesmi normális egészségi állapotban nem fordult volna elő vele –, hogy csak azt kapta, amit megérdemelt. Rádöbbent, hogy méltatlanul cselekedett. Még ha korábban nem is volt tudatában szándékai gonoszságának, ekkor rájött, hogy azokat az eszközöket, amiket Sir Oliver ellen használt, becsületes ember soha nem alkalmazta volna. Megértette, hogy csak a régi ellenségeskedést használta a Tressilian házzal szemben, aminek hatására Sir Olivert nevezte meg, mint az egyetlen valós okot összes sérelmére.

Ráeszmélt, hogy a féltékenység motiválta. Sir Oliver tengeri hőstettei olyan vagyont eredményeztek számára, hogy képes volt a Tressilian birtokot rendbe tenni, pedig Ralph Tressilian botrányos életmódja és pazarlása miatt majdnem elvesztették azt. Most a megerősödött Tressilian birodalom komoly veszélyt jelentett az arwenacki Killigrew család hatalmára és befolyására a környéken.

Mindazonáltal még mindig nem jutott el odáig, hogy elismerje, Sir Oliver Tressilian megfelelő párja lenne Rosamund Godolphinnak. A testvérpárt elhunyt apjuk bízta rá, és ő becsülettel figyelt a két gyermekre, míg Peter nagykorú lett. Rosamund iránti vonzalma gyengéd volt. Majdhogynem egy szerelmes figyelmességével, de mindig tiszta atyai érzésekkel a szívében bánt vele. Imádata e számára tökéletesnek látszó lénnyel szemben azonban még mindig ellenszenvet talált Oliver Tressilianban, és visszataszító volt a gondolat, hogy ez az ember Rosamund férje legyen, annak ellenére, hogy halálközeli élményei hatására, mint embert, már megtanulta becsülni a férfit.

Először is ott volt a származása – a hírhedt tressiliani vér – ami soha nem ütött ki a család tagjain olyan kirívóan, mint a néhai Ralph Tressilian esetében. Sir John azonban biztos volt benne, hogy Oliver is hordozza magában ezt a családi örökséget. Már bizonyította, hogy benne is meg vannak az őseire jellemző vad ösztönök. Erőszakos és kíméletlen volt, és szavunkat ne felejtsük, vagyonát természetének megfelelően kalózkodásból szerezte. Kemény volt és fennhéjázó, nem tűrte a helyreigazítást, és képes volt mások érzéseit két lábbal tiporni. Őszintén, megérdemelné egy ilyen ember, hogy Rosamund legyen a párja? Hogyan bízhatná egy ilyen férfira a lány boldogságát? Hát sehogy se…

Így történt hát, hogy amint jobban lett, első kötelességének tartotta – meg hát persze Peternek is megígérte –, hogy megkeresse Rosamundot, és óvatosságra intse. Az is igaz, hogy ismervén saját ellenérzéseit, megpróbálta minél finomabban megfogalmazni indokait.

– De Sir John – tiltakozott a lány –, ha minden embert elítélnénk felmenői bűnei miatt, igen kevesen kerülhetnék el az elmarasztalást. Ezek alapján mondja, hol találna nekem olyan férjet, aki megérdemelné az ön jóváhagyását?

– Az apja... – kezdte Sir John.

– Ne az apjáról ítélkezzen, hanem őróla! – szakította félbe Rosamund.

Gyámja türelmetlenül összeráncolta a szemöldökét.

– Éppen azon igyekszem! – válaszolta mérgesen, hiszen a lány közbevágása éppen a legjobb érvektől fosztotta meg. – Elég csak arra gondolni, hogy Sir Oliver apjának sok bűnös tulajdonságát örökölte, és ezt láthatjuk az életvitelében is, de hogy mi minden van még benne az apjából, arról csak a jövőbeli tettei fognak bizonyítékot szolgáltatni.

– Más szóval – csipkelődött a lány, habár a hangja komoly maradt – meg kell várnom, hogy elhunyjon öregkori gyengeségben, hogy megbizonyosodhassak arról, nincsenek olyan bűnei, amelyek miatt számomra alkalmatlan férj lenne?

– De kedvesem, hogy beszél velem? – kiáltott rá a látogató. – Micsoda romlott beszéd! Hát ilyen önfejű lenne?

– A romlottság az öné, Sir John, én csak visszatükrözöm!

A gyám kiegyenesedett a székben.

– Ez világos beszéd, gyermekem! – csattant fel. – Nos, akkor azokkal a tulajdonságokkal fogunk foglalkozni, amelyek már megmutatkoztak!

És Sir John felsorolta őket.

– Ez csupán az, amit ön hisz és gondol róla.

– Ez az, amit az egész világ hisz és gondol róla!

– Én nem azért döntök úgy, hogy hozzámegyek egy férfihoz, mert mások mit gondolnak róla, hanem amiatt, amit én magam gondolok. És az én véleményem szerint ön kegyetlenül megrágalmazta őt. Én egyáltalán nem olyannak látom Sir Olivert, mint ahogy ön leírta.

– És meg kell kímélnie magát attól, hogy megismerje ezt a másik Sir Oliver Tressiliant! Emiatt kérem, hogy ne menjen hozzá.

– Kivéve, ha nem leszek a felesége, mert úgy nem lesz módomban eldönteni, hogy mindez igaz-e. Tehát, amíg magam meg nem tapasztalom az ellenkezőjét, én bizony továbbra is szeretni fogom őt, és vágyom arra, hogy a felesége legyek. Hát akkor most már az egész életemet lányként kell majd eltöltenem? – kacagott fel Rosamund, és gyámja mellé lépett.

Átölelte a nyakát, mintha az apja lett volna, hiszen így tett az elmúlt tíz évben mindennap, ám emiatt a férfi úgy érezte, hogy méltánytalanul gyorsan megöregedett. A lány végigsimított a homlokán.

– Látja, borús gondolatai miatt most ezek a gonosz ráncok csúfítják el homlokát – hízelgett neki. – Egy nő akarata okozza most minden gondját-baját, emiatt háborog!

– Nekem ennek a nőnek az akaratossága okoz gondot. Az önfejűsége, hogy nem hajlandó meglátni a valót!

– Nincs ott semmi, amit látni lehetne!

– Semmi? Mindaz, amit mondtam, az semmi?

– A szavak üresek, és az ítélkezés nem a tényeken alapszik. Azt állítja, hogy Sir Oliver ilyen, meg olyan, meg amolyan. De amikor kérdezem, milyen tények alapján ítélte meg őt, az egyetlen válasza az, hogy úgy gondolja, olyan, amilyennek mondja. Lehet, hogy a gondolatai őszinték, Sir John, de a logikája igencsak megkérdőjelezhető! – a lány megint felnevetett, ahogy gyámja hápogva próbált magához térni. – Gyerünk, bíráljon igazságosan! Mondja el a szerelmemnek egy olyan cselekedetét… csak egy olyan tettét, amit ön tapasztalt meg, és amely bizonyítaná, hogy ő valóban olyan, mint amilyennek ön mondja. Na, gyerünk, Sir John!

A férfi ingerülten nézett fel rá, aztán elmosolyodott.

– Nézzék csak ezt a csibész kis nőszemélyt! – kiáltott fel. – Ha egyszer azt az embert bíróság elé állítják, nem kívánhatok jobb ügyvédet számára!

Rosamund kihasználta előnyét, és arcon csókolta.

– És én se kívánhatnék önnél becsületesebb bírót neki.

Mit tehetett volna ez a szegény ember mindezek után? Hát amit tett. Betartotta az ígéretét, és haladéktalanul felkereste Sir Olivert, hogy úriemberek módjára tárgyalásokon keresztül oldják meg ellenségeskedésüket. Elegánsan megfogalmazott szavakba öntötte megbánását korábbi viselkedése miatt, és Sir Oliver éppoly nagyvonalúsággal elfogadta a bocsánatkérést. De amikor Sir John Rosamundról kezdett beszélni, az iránta érzett kötelességtudata miatt már kevésbé volt nagylelkű. Bejelentette, hogy mivel képtelen Sir Olivert megfelelő férjnek tekinteni, semmi, amit mondott, nem keltheti annak látszatát Sir Oliverben, hogy ő beleegyezik ebbe a frigybe.

– Itt most nem arról van szó, hogy minden erőmmel megakadályoznám azt – tette hozzá. – Nem helyeslem, de félreállok. Amíg Rosamund nem nagykorú, nem kapja meg bátyja hozzájárulását. Azt követően sem Godolphin úrnak, sem nekem nem lesz beleszólásunk Rosamund döntésébe.

– Őszintén remélem – válaszolta Sir Oliver –, hogy Godolphin úr ugyanilyen bölcsen látja a dolgokat, mint ön, Sir John. De bármilyen nézetet képvisel, nincs jelentősége. Uram, köszönöm az őszinteségét, és bár nem tarthatom barátomnak, de örülök, hogy legalább nem kell ellenségemnek tekintetem.

De még ha a szerelmeseknek sikerült is elérni, hogy Sir Johnt megszelídítsék, Peter ellenállása mit sem csökkent. Sőt, inkább napról napra nőtt. És nemsokára történt valami, ami tovább táplálta dühének tüzét, valami, amiről Sir Olivernek sejtelme sem volt.

Arról tudott, hogy az öccse szinte naponta ellovagol Malpasba, és tisztában volt az okával is. Tudott arról a hölgyről, aki szívesen fogadta házában Truro, Penryn és Helston összes vidéki pernahajderét. Ismerte a hátteret is, ami miatt ez a bizonyos hölgy a városi jólétet lecserélte erre a világtól messze eső vidékre. Hogy figyelmeztesse öccsét, minden szépítgetés nélkül elmondta neki a rút igazságot a nőről. Öccsének ez annyira nem tetszett, hogy a végén csúnyán összevesztek, és életükben először majdhogynem összeverekedtek.

Ezután már nem hozta szóba azt az asszonyt. Tudta, hogy a maga nemtörődöm módján Lionel meglepően önfejű tud lenni. Elég jól ismerte az emberi természetet ahhoz, hogy tudja: ha tovább feszíti a húrt, kapcsolatuk komoly törést szenvedne, viszont Lionelt a legkevésbé se tudná befolyásolni ehhez a nőhöz fűződő viszonyában. Így hát Oliver lemondóan vállat vont, és hallgatott. Többet nem említette Malpast, sem az ott trónoló szirént, meg az udvartartását.

Időközben télbe fordult a világ, és a zimankós, viharos idők beköszöntével Sir Oliver és Rosamund egyre kevesebbet tudott találkozni. A Godolphin-házba nem akart elmenni, hiszen a lány nem akarta, és ő egyetértett azzal, hogy jobb távol tartania magát. Nem akarta megkockáztatni a házigazda ellenségeskedését, aki már korábban nyíltan kijelentette, hogy nem szívesen látják ott. Azokban a napokban csak keveset látta Peter Godolphint, és azon ritka alkalmakkor, amikor találkoztak, igen hűvösen üdvözölték egymást.

Sir Oliveren lehetetlen volt nem észrevenni a változást. Akik ismerték, mind ámulva tapasztalták egy olyan embernek, akit korábban csak öntelt, kemény és szigorú vonásairól ismertek, a gyengéd szavait és vidám mosolyát. Az örök életbe vetett bizalom türelmével várta boldogsága eljövetelét. Az év vége már közeledett, és mielőtt a következő tél beköszöntene, a penarrowi kúriának saját úrnője lesz, ezt ugyanolyan biztosan tudta, mint azt, hogy napfény követi az éj sötétjét. Mégis, tökéletes magabiztossága, türelme, és a jövőbe vetett hite ellenére voltak pillanatok, amikor valami megfoghatatlan érzés nyugtalanította. Mintha a Sors még tartogatott volna számára egy próbát. Mintha a Gonosz megérezte volna ezt a mennyei boldogságot, és már készülődött volna, hogy elpusztítsa azt. Oliver nem értette, honnan jönnek az érzései, hát arra a következtetésre jutott, hogy éppen a számára szokatlan boldogság az ok, ami megviselte. Talán csak elméje figyelmeztette, hogy a szíve el se bír viselni ennyi örömöt.

*

A karácsony utáni héten Helstonba kellett mennie valami csekélység miatt. Egy hóvihar napokig bent tartotta a házban, és már ingerült volt a kényszerű bentléttől, amikor csak az ablakból figyelhette, ahogy a zimankós idő vastag hóréteggel teríti be a vidéket. Néhány nap elteltével a szél elsöpörte a felhőket az égről, kisütött a nap, és az egész vidéket napfénytől szikrázó, vakító fehérség borította be. Sir Oliver felnyergeltette a lovát, és kivágtatott a ropogós hóba. Nem sokáig akarta kint tartani a lovat, de egyszer csak észrevette, hogy az egyik patkó leesett. Leszállt, és a kantárral a kezében gyalog indult neki a Pendennis és Arwenack közötti napsütötte völgyön keresztülvezető útnak. Miközben a havat taposta, boldogan énekelt, így jutott el a smithicki kovácsműhely kapujához. A falunak nem volt kocsmája, így a kovácsműhely környéke vált a vidék gyülekezőpontjává. Ott volt Sir Andrew Flack, a penryni plébános, meg a truroi bíró, Gregory Baine úr is. Még egy vándorkereskedő is csatlakozott hozzájuk. A két úriember jól ismerte Olivert, és kellemesen elcsevegtek, míg Sir Oliver lovát patkolták.

A jóízű beszélgetés közben meglátták az arwenacki enyhe lejtőről lefelé lovagló Peter Godolphint. A szerencsétlen találkozás után mind Sir Andrew, mind Baine úr állította, hogy Godolphin úr nyilvánvalóan valami tivornyázás után ült a lovára, természetellenesen piros arca, zavarosan fénylő szeme, elmosódott, érthetetlen beszéde mind erre utalt. Peter éppúgy, mint Sir Killigrew, rabja volt a csodálatos, Shakespeare által is megénekelt, Kanári-szigetekről származó királyi italnak, a híres Canarynak. Godolphin úr Sir Johnnal vacsorázott, és sajnálatos módon azok közé tartozott, akik az italtól veszekedőssé válnak. Hadd jegyezzem itt meg – és azt hiszem, kedves olvasóim egyetértenek velem – amikor azt állítom, ez végül is csak egy másfajta leírása valakinek, aki alapvetően kötekedő természetét visszafogja, de azt az ital megoldja, és így a benne rejlő indulatok szabadjára kerülnek. Amikor Peter észrevette az ott álló Sir Olivert, pontosan ez a látvány volt az, ami felszabadította benne a gátakat, és mivel még nézőközönsége is akadt, ezt a pillanatot találta a legtökéletesebbnek, hogy végre kiélje gonosz indulatait. Zavart állapotában talán még az is eszébe jutott, hogy miután megütötte, Sir Oliver csak kinevette, és azt mondta neki, hogy ezt úgyse fogja senki sem elhinni.