Az ördögi liquor

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

Rájuk fújt az Isten…

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Az ördögi liquor

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1972
Hegedűs István rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1972
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9827283-3-9

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

A látogató

A portás csak állt és bámult, azt se tudta, mit mondjon. Meglepetésében a szája is nyitva maradt. A kapun ugyanis egy ember lépett be, vadidegen ember, porosan és némileg fáradtan is, ami igazán nem csoda, mert a városszéli házaktól idáig jó félórás út vezet üres telkeken és egy kis erdőn keresztül. Ezt az utat külön az intézet számára építették annak idején, de gyalogszerrel senki sem járt rajta, mert ki a saját kocsiján jött, kit pedig az intézeti mikrobusz hozott idáig.

A jövevény azonban gyalogosan érkezett, ziláltan és indulatosan lépett be a dróthálós vaskapun, és köszönés helyett egy gyűrött névjegyet nyomott az öregember kezébe.

– Mond ez magának valamit? – kérdezte.

A portás még mindig a meglepetésnél tartott. Átvette a cédulát, és zavartan forgatta.

– A szemüvegem… – motyogta.

– Hagyja a fenébe a szemüvegét – legyintett a férfi. – Dr. Kajetán Zénóhoz megyek. A barátom.

– Ó, igen! Akkor tessék. Főépület, második emelet.

– Aha. Az az inter- vagy az intracelluláris nagylabor?

– Együtt van az, kérem. Nemrégen egyesítették.

– Mikor?

– Két hónapja.

– Két hónapja… – A férfi arcán mintha hirtelen mélyebbek lettek volna a ráncok. – Minden egyezik.

Nem mondta meg, mi egyezik, megint csak nem köszönt, hanem határozott léptekkel megindult a parkon át a főépület felé. A portás hümmögve nézett utána. Később sem tudta okát adni, miért is nem tartóztatta fel ezt az embert, hogy előbb föltelefonáljon – szabály szerint – a Kajetán doktor osztályára, vajon várnak-e látogatót. A férfi hamarosan eltűnt a szeme elől. Eltakarták a hatalmas park vadgesztenyefái és szomorúfűzei, s csakhamar nem lehetett megkülönböztetni a tovasiető alakot a mozdulatlanul álló, nyírott tamariszkuszbokroktól.

Csodálatosan szép volt a Központi Sejtkutató parkja ezen a verőfényes nyári napon. Gondos kertészek ápolták itt a gyepet, virágművészek tervezték a gruppok egymást váltó pazar színeit, s hogy teljes legyen a kép bájos festőisége: a keskeny betonösvények szélén sárgára festett, nagy kerti padok álltak a fűben. A napsütötte, füves térségek közepén automata locsolók dobálták szivárványos permetüket, méhek cikáztak a levegőben, vagy bújtak remegő szárnnyal, áhítatos óvatossággal a virágok szemérmes mélyeibe. Lepkék csapongtak hányaveti boldogságban, vagy vitorláztak mozdulatlan szárnnyal a mozdulatlan levegőben, mint megannyi életre kelt virágszirom.

A férfi egy pillanatra megállt, végigsimította homlokát, és mélyet sóhajtott. Hosszan figyelt egy tovaröppenő pillangót. Milyen sok itt a lepke, valóságos lepkeparádé ez a kert – gondolta, aztán hümmögve továbbment.

Szép… nagyon szép – suttogta magában még akkor is, mikor a főépület elé ért. Magabiztos kíváncsisággal pillantott körül a márvány- és üvegfalú épületeken. – Tehát egyesítette… Vajon a többi épületben milyen munka folyik? Hm. Azt mondta, nemsokára ennek az egész mindenségnek ő lesz az igazgatója. No persze könnyen lehet… Az ott biztosan az adatfeldolgozás. Aha, az pedig az üzemszerű kísérletek pavilonja, pontosan úgy, ahogyan én… hát az ott mi a fene?

Mint aki sorra vette kincseit, de nem hagyja nyugton egy ismeretlen darab, sarkon fordult, és a park végében fehérlő alacsony, kerek épület felé vette útját. Közben fehér meg sárga köpenyes férfiakkal és nőkkel találkozott, akik közömbösen mentek el mellette, jóllehet az intézet területén szokatlan volt az utcai öltözék, hát még az effajta nyárias, rövid ujjú ing. S hozzá a csapzott haj meg a dölyfös indulattal rebbenő szem. Az idegen azonban nem törődött a közömbös pillantásokkal – éppen ő volt, aki kutatva vizsgálta az emberek arcát és persze mindazt, amit a kert e távolabbi szakaszában láthatott. Kissé meghökkentette az üzemszerű kísérletek pavilonjából kiáramló kellemetlen szag, mégis megállt, hogy jobban szemügyre vegye az épület sima falából kinyúló három csövet és az alájuk helyezett kétkerekű alumínium kannákat. A kannák nyitva voltak, a csövekből kocsonyás anyag csöpögött beléjük.

– Ez mi? – fordult hirtelen egy fehér köpenyes asszonyhoz.

– Mitokondrium-extraháló. – Az asszony mosolyogva nézett a férfira. Még visszaszólt: – Ha új ember itt, nem tudhatja… maga is igényelhet belőle. Egy kannával bárki hazavihet. Nagyszerű tápkocsonya.

– Tápkocsonya?

– Kajetán professzor úr nevezte el így. Kisállatnak, malacnak kiváló. Addig kérjen belőle, amíg fel nem épül a gyár, mert azután csak pénzért jut hozzá.

Az asszony továbbment. Nem látta a férfi elszürkülő arcát.

– Minden egyezik…

A kert végébe jutva, a félig földbe süllyesztett, kerek épületet gondosan körbejárta. Belesett a kicsi ablakokon, de odabent nem látott mást, csak szeszélyesen egymásba fonódó csöveket, kapcsolókat, manométereket.

– Mondja, kérem, mi ez az épület? – kérdezett meg egy kertészt, aki éppen akkor lépett ki a házból.

– Szennyvízderítő.

– Aha.

– Az a két medence is ide tartozik. Algákkal meg mindenféle dögökkel tisztítjuk a vizet. – A kertész készségesen magyarázott, és fontoskodva mutatott a park végében csillogó medencék felé. – Kajetán professzor úr szerint innen csakis tiszta víz mehet ki.

– Tiszta. – Ajkát lebiggyesztve bólogatott.

– Három szűrő van. Ez az első. De ezen belül is minden osztálynak külön csapja van. Van az általános mocsoknak egy szűrője, aztán az előkészítőknek meg a laboroknak külön-külön… Van ám, hogy ide jönnek a kannával, és ami rondaság fennakad a szűrőn, azt visszaviszik a laborba. Kísérletezni.

– No persze.

A férfi már oda sem figyelt. Lehajtott fejjel, elgondolkozva állt a szennyvízderítő kerek épülete előtt, és elmerülten hümmögött, majd fel-felsóhajtott, mintha csak önmagával folytatna izgatott párbeszédet.

– Minden egyezik!

– Micsoda, kérem? – A kertész meghökkenve nézett rá.

– Ó, semmi, semmi…

Faképnél hagyta a kertészt, és szinte rohanvást sietett vissza a főépülethez. Zömök alakja csupa mozgás, kissé telt arca csupa sértődöttség volt. Öklével belevágott a levegőbe.

Lerohanom! Eltiprom, mint egy férget! – háborgott magában. – Egyszerűen berontok hozzá, és felképelem! Lesz, ami lesz, laposra verem! Hiszen minden egyezik!

Végigszaladt a márvány előcsarnokon, egy pillantást vetett a fadézsákban álló legyezőpálmákra meg az üvegfalra tapadó óriási filodendronokra. Aztán a páternosztert megkerülve, gyalog iramodott neki a lépcsőnek. Kettesével-hármasával ugrotta át a fokokat, és jócskán lihegett, mire a második emeletre ért. Ott néptelen csend és patikatisztaság fogadta. A folyosón csukott ajtók. Hideg, fehér műanyag falak.

Lépte alatt halkan nyiszegett a gumiszőnyeg.

Akaratlanul is lábujjhegyen lépkedett, a hely varázsa őt is elragadta. Tétován vizslatta a fehér ajtókat, valami útbaigazítást vagy felírást keresett. Sehol sem talált, és sehova sem mert benyitni.

A folyosó végén végre megtalálta azt, amit keresett. Az egyik ajtón réztábla hirdette:

Dr. Kajetán Zénó

Megállt, elolvasta – oly lassan, mintha csak betűzné –, aztán mintha egyik pillanatról a másikra elhagyta volna eddigi hetykesége, vad önbizalma. Homlokához kapott, félénken hátralépett, ajka remegett, arcán sírós vonások támadtak. Riadtan elfordult az ajtótól, és kinézett a parkra.

Legalább megmondom neki. Megmondom a magamét. Bemegyek és megmondom, engem ne tartson hülyének. Nagyon jól tudja ő, miről van szó… – gondolta.

Jó ideig mégsem mozdult. S lehet, hogy ha tovább tart körülötte a csönd, talán végképpen visszavonul. A folyosó túlsó végén azonban mozgás támadt, egy sereg ember lépett ki egymás után a páternoszterból. Ajtók csapódtak, valahol kitartóan csöngött egy telefon.

A réztábla mögött kövér, mogorva titkárnő fogadta.

– Mi tetszik?

– Dr. Kajetán Zénót keresem! – felelte a férfi, a kelleténél kissé hangosabban.

– A professzor urat?

– Kicsodát?

– Dr. Kajetán Zénó professzor urat?

– Őt. Persze.

– Benn van.

– Hát izé… Nem akarom zavarni. Csak…

Az asszony kivillantotta rossz, nikotinos fogait. Epés mosollyal nézett a férfira.

– Döntse el, kérem, hogy mit akar! A professzor úrnak kötetlen munkaideje van. Ha csak azért jött, hogy ellenőrizze, benn van-e vagy nincs, kár volt idefáradnia. Hirtelen felkapta a telefonkagylót. – Kit jelentsek be?

Az előbb még sápadt arc most mélyen elpirult. A riadt szemek megint vadul villogtak.

– Kár kioktatnia – mordult fel a férfi, s fél kézzel rátámaszkodott a titkárnő asztalára. – Annyit mondjon csak, Rosda Máté van itt.

– A professzor úrnak negyedóra múlva fontos értekezlete lesz.

– Az engem nem érdekel.

– De őt igen. Ilyenkor senki sem zavarhatja.

– Ezt döntse el a főnöke. Annyit mondjon, Rosda Máté keresi.

Az asszony szó nélkül visszatette a kagylót, és egy hirtelenében előkapott papír zsebkendővel kezdte törölgetni az arcát. Közben lapos pillantásokat vetett a férfi nyitott ingére, csapzott hajára és poros cipőjére.

A titkárnő ellenszenves és buta nő volt, tehát mindenkit ellenszenvesnek és butának tartott. Dr. Kajetán Zénó váratlan látogatóját ráadásul szánalmas bolondnak tartotta, amiért bejelentés, előjegyzés nélkül akar betolakodni a nagy citológus szobájába.

– Nos? – kérdezte türelmetlenül Rosda Máté, és elcsuklott a hangja. Mélyet sóhajtott, hogy belső remegését valahogy legyűrje.

– Tessék?

– Miért nem jelent be?

– A professzor úrhoz nem lehet csak úgy bemenni. Felírom a nevét…

– Nem ír fel semmit! – kiabálta Rosda. – Az imént azt kérdezte, kit jelentsen be. Megmondtam a nevemet. Most hát követelem, hogy azonnal jelentsen be!

– Ne kiabáljon! – Az asszony riadtan fújt. – Mondtam, hogy negyedóra múlva fontos értekezlet lesz. A minisztérium is…

– Negyedóra még sok is ahhoz, amit én akarok! – harsogta a férfi, és egy lépést tett a belső ajtó felé.

– Ismerőse a professzor úrnak?

– Mi az, hogy ismerőse! Együtt jártunk iskolába! – Hirtelen megállt, és kötekedve kérdezte: – Mondja csak, mióta professzor az én Kajetán barátom?

A titkárnő zavartan kapta fel a fejét. A telefon után nyúlt.

– És mondja csak, miféle értekezlet lesz?

– Bejelentem.

– Előbb is megtehette volna.

Rosda Máté a szoba közepére állt, úgy hallgatta végig, mit telefonál a titkárnő. Az asszony riadt volt, kissé zavart is. Epés unalma eltűnt. Csak a nevet mondta be, igen, Rosda Máté zavarná pár percre a professzor urat.

Miközben a főnökét hallgatta, megint vizsgálódva pislogott a férfira. Aztán közömbösen ennyit mondott:

– Tessék várni.

Rosda Máté bosszúsan legyintve ült le az egyik székre. Konok arccal nézett maga elé. Oly mereven, mint akit lekötnek saját gondolatai, s megszűnik számára a külső világ.

Megvárakoztat – dúlt-fúlt magában. – Biztosan semmi dolga, mégis megvárakoztat. Csak hogy megalázzon! Ezzel is! De hiszen számolunk, majd még ezért is számolunk! Hm… hm… Nem fogom sokáig föltartani a nagy tudóst. A professzor urat. Nahát, mióta professzor?! Nevetséges! No persze meglehet. Sokra vitte, nem vitás. Az ám, de kinek köszönheti? Igen, bemegyek hozzá, az asztalára vágok, és a pofájába ordítom: „Kinek köszönheted?! Tudod-e, hogy kinek köszönheted?” De minek is kiabálnék? Bemegyek és képen törlöm. Csak úgy visszakézből. Backhand! Aztán csak ennyit mondok: „Tudod nagyon jól, miért kaptad!” Vagy ezt: „Hét hónapja űzöd ezt az ocsmány játékot…” Persze az volna a legjobb, ha semmit sem mondanék, hanem csak ütnék. Jobbról-balról, és mire magához térne, én már messze járnék. Ő se tudja meg soha, miért kapta… mint ahogy én se tudtam volna meg soha, hogy milyen alávaló, gonosz játékot űznek velem. Ámbár tudni fogja ő, miért kapta, mint ahogy azt is tudta, hogy soha senkivel úgy el nem bánhat, mint ahogy velem elbánt.

Fölpillantott. Észrevette, hogy a titkárnő ijedt, gyanakvó tekintettel figyeli őt. Mélyet sóhajtott, és megpróbált közönyös arcot vágni, de indulatos gondolatai megint csak elragadták, és maga sem tudta, hogyan torzul el az arca, s milyen nevetséges vagy ijesztő fintorokat vág, miközben csöndben várakozik.

Vajon miféle értekezlet lesz? A minisztérium is kiszáll? Annál jobb! Talán épp most akarják beiktatni igazgatói székébe Kajetánt? No hiszen, földagadt képpel, kék foltos szemmel fog beleülni abba a székbe!… És ha azt mondja: „Máté, te hülye vagy! Máté, te komplett hülye lettél! Elfelejtetted, hogy tizenöt esztendeje nem találkoztunk. Ha akarom, bebizonyítom a miniszter előtt is, hogy szombaton láttalak, igen, az érettségi találkozón láttalak először tizenöt hosszú év után.” Ezzel szemben én bebizonyítom, hogy nem tiszta lelkiismerettel találkoztál velem. Hogy félrehívtál az asztaltól – sokan látták –, mert valami sürgős, fontos mondanivalód volt…

Vajon miről beszélt?! Hátha éppen erről akart beszélni? És én részeg voltam.

Tökrészeg.

Hát az lehet. Bizony meglehet. Akkor legalább megmondom neki! Bemegyek és megmondom. Vajon mit válaszol? Semmit. A szemüvegét törölgeti majd, és vigyorog. Gúnyosan, paposan, hidegen és mézgásan, ahogy az érettségi találkozón tette, amikor a kezét nyújtotta, mondván: „Itt a mi sejtkutatónk.”

Pedig hát őbelőle lett sejtkutató, és belőlem – semmi.

– Meddig várjak? – csattant fel hirtelen.

Sírós keserűség szorongatta a torkát.

A titkárnő újabb papírzsebkendőkkel törölgette az arcát meg az orra tövét, és szótlanul vállat vont.

– Mondja, kérem, mindenkit így megvárakoztat a barátom?

A nő nem felelt. Rákönyökölt az asztalára, mint egy zsíristen.

Rosda egy darabig farkasszemet nézett vele. Szóra kéne bírni – gondolta reménytelenül.

Csörrent a telefon. A nő felvette, bólogatott, hogyne, meglesz, nem felejti el. Aztán kapcsolt, a labort kérte, egy másik vonalon már utasítást adott, hogy vigyék be az oldatokat a főnökhöz.

– Miféle értekezlet készül? – kérdezte Rosda.

– Tématervek.

– A minisztérium is kijön.

– Ha a professzor úr adja elő a tématervét, mindig kijönnek.

Rosda megkapaszkodott a szék karfájában. Úgy érezte, rosszullét kerülgeti. A szíve akkorákat dobbant, majd kiugrott a helyéből.

Nagy, vizes karikák úsztak a szeme előtt, hideg veríték csapott ki a testén.

Mosolyogni próbált.

– És ma… Miről beszél majd… a barátom?

A nikotinos fogak megint megcsillantak. Mögöttük elővillant a vipla.

– Magának tudnia kell, ha olyan jó barátja a professzor úr.

Rosda remegett az idegességtől. Megaláz, ez is megaláz! – ordított benne egy hang.

– No persze – kezdte komoran. – Éppen csak nem tudom a sejtközötti állomány rapid visszaépítéséről külön beszél-e… vagy pedig a szuperenzimről…

Mereven a titkárnő szemébe nézett.

A zsíros arcon megfagyott a mosoly.

A kövér kéz a telefon után nyúlt.

Aztán mégse vette fel.

– Tessék bemenni.

Rosda felpattant.

– Mit mond?

– Gondolom, már be lehet menni.

– Honnan tudja? Honnan tudja? Mondja, maga jókedvéből ültetett itt ilyen sokáig? Követelem, hogy azonnal szóljon be Kajetán doktornak! Jelentsen be! Akkor bemegyek.

Később, ahogy visszagondolt erre a napra, mindig ezt a pillanatot érezte sorsdöntőnek. Noha később is történt néhány meglepő változás az események menetében, és ő maga nemegyszer páratlan vizsgák elé állt, ez a pillanat mégis a fordulatot jelentette. Mintha innen kezdve minden valami misztikus hatalom parancsa szerint történt volna. Megpördült az ég, a föld, soha olyan elszántnak, olyan összeszedettnek nem érezte magát, mint amikor teátrális mozdulattal a telefonra mutatott (most aztán be nem megyek anélkül, hogy ne telefonálna), s amikor a kövér titkárnő bejelentette, majd bizonytalan és némileg alázatos tekintettel intett, hogy igen, Rosda úr bemehet, mert dr. Kajetán Zénó, hajdani iskolatársa, a nagy hírű citológus fogadja.

Rosda Máté méltatlankodva hümmögött, aztán széles mozdulattal benyitott a párnázott, nagy ajtón Kajetán szobájába.

Odabent senkit sem talált.

Második fejezet

A bosszú

– Ez hülye vicc. Ez nagyon hülye vicc!

A lelke mélyén persze tudta, hogy sem a dühe, sem a fogadkozása semmit sem ér. Hogyha első szóra beronthatott volna, akkor sem esik ököllel Kajetánnak. Ha most a helyén találja, akkor sem olvassa fejére bűneit, hanem csak annyit mond: „Szervusz, Kajetán! Hívtál, hát eljöttem…” De most hirtelen úgy szakadt rá a felismerés, hogy bolondot csinálnak belőle, és még ábrándjaiban is alulmarad, hogy legszívesebben elsírta volna magát dühében.

– Ezt kikérem magamnak! – ordította, és ökölbe szorított kézzel megállt a szoba közepén.

– Mi baj van már megint? – A kiáltásra rémülten nyomult utána a titkárnő.

– Hol a főnöke? Hol a „professzor úr”?!

– Talán a laborba hívták.

A szoba túlsó felében két ajtócska volt. Az asszony odament, lenyomta a kilincsüket.

– Zárva vannak.

Látszott rajta, hogy őszintén restelli a dolgot. Ijedten pislogott az arcát gyűrögető, idegesen toporgó Rosdára.

– Ugyan hol lehet?

– Maga kérdezi? Miért ültetett le? Mit beszélt először a drágalátos főnökével?

– Kérem, bejelentettem önt a professzor úrnak.

– És ő?

– Azt mondta, ültessem egy kicsit. Biztosan fáradt. De kérem, ezt ne tessék rossz néven venni a professzor úrtól. Mással is megcsinálja, a minisztériumi emberekkel is. Ha tématerv-értekezletre készül, mindig bezárkózik, és akkor legalább egy óra hosszat senkit sem akar látni. Koncentrál.

– Koncentrál! Hm. – Rosda levágta magát az egyik fotelba, és méltatlankodó nevetésben tört ki. – Még hogy koncentrál!

– Azonnal utánanézek.

Odakint köszönt valaki, a nevén szólította az asszonyt, aki kisietett, és hamarosan egy jókora, tükrösen csillogó fémpalackkal tért vissza. Kajetán asztalára helyezte, méltatlankodott, hogy lám csak, a műszervizet is ilyenkor hozzák, amikor tele van munkával, és azt se tudja, hol áll a feje. Jelentőségteljesen pillantott Rosdára, mintha őt vádolná a sok munka miatt.

– Tessék nyugodtan várni. A professzor úr biztosan visszajön, hiszen itt hagyta az enzimes flakonokat.

– Hm.

Rosdának eltorzult az arca. Arra gondolt, vajon mit szólna Kajetán, ha ő most kiragadná azt a két enzimes flakont a titkárnő kezéből, és egyszerűen kiöntené a mosdóba.

– Fél éve csinálja ezt velem… – morogta maga elé.

– Mi tetszik, kérem?

– Semmi. Abban a fémpalackban mi van?

– Műszervíz. Azazhogy polivíz. Nagyon drága dolog. Egy ilyen palack két kiló aranyat ér. Alacsony a fagyás pontja… a forráspontja is más. Műszerekben használjuk.

– Hm.

Rosda Máté belesüppedt a nagy bőrfotelba. Valósággal eltűnt benne, csak a szeme izzott veszett fénnyel. Arcát kezébe temetve hümmögött.

Ha kiönteném, ha az egészet kiönteném… – gondolta.

A szeme körberebbent Kajetán szobájában. Nyomasztó, komor, sötét helyiség volt ez. Szinte hihetetlen, hogy a napfényben ragyogó, csupa üveg, csupa márvány épületben létezzék három fal, amelyet mennyezetig fekete könyvespolc borít, íróasztal, amelyet feketére pácoltak, és amellyel szemközt nagy fekete bőrfotelok fognak közre egy fekete asztalkát.

A könyvespolcon aranyozott nyomású, fekete könyvek álltak, vastag kötetek és vékony különlenyomatok, az a két kis ajtó is fekete volt, és fekete keretben függött fölöttük, a szabadon maradt falrészen, két hatalmasra kinagyított mikrofelvétel. Az egyik mitokondriumokat, a másik lizoszómákat ábrázolt.

Ha kiönteném! – háborgott Rosdában az éretlen bosszúvágy.

Az asztalra pillantott.

Miért üres a szoba? Úgy lehet, Kajetánnak valóban ki kellett szaladnia egy pillanatra. Máskülönben miért hagyta volna az asztalon azt a két műanyag flakont? De hát miért nem szólt ki legalább? Mit jelent ez az üres szoba? Semmi többet, csak ennyit: „Udvariasan meghívtalak, Máté, ennyivel tartoztam… fene tudja, az iskolai évek emlékének. De hát magadra vess, ha eljöttél. Le vagy sajnálva, öregem! Kis senki, Szemes tanár úr nagy reménysége… nevetséges vagy, Rosda Máté…”

– Ha kiönteném… – motyogta félhangosan maga elé. – És ha összeönteném!

Rosda Máté valóban nevetséges volt, ahogy a dühtől remegve kuporgott a nagy fekete fotel mélyén. A cipője poros volt, a nadrágja gyűrött, az inge zilált, arcán megszáradtak a poros verejtékpatakok, és a haja a homlokába hullott. Meleg barna szeme hol eszelősen kimeredt, hol meg gonoszkodva keskeny réssé szűkült, ahogy fel-felkavarodtak benne az indulatok.

Utóvégre az is lehet, hogy megszökött előlem, és ha megszökött, az már kész beismerés… – próbálta vigasztalóbb oldaláról felfogni a helyzetet. De hát nem ment, sehogy sem ment. – Akárhogy csűröd-csavarod a dolgot, Máté, itt bizony a bolondját járatták veled. Meghívtak, de leültettek, megvárakoztattak, előszobáztattak, és végül kiröhögnek.

– Keresse meg a főnökét!

– Ne tessék kiabálni. Igazán nem tehetek róla, hogy a professzor úr nincs itt. Mindjárt kezdünk… és a kristályvizet is be kell készítenem… a minisztériumot várjuk.

– Keresse meg dr. Kajetán Zénót! Mielőtt botrányt csinálok! – harsogta Rosda Máté.

A nő kelletlenül nyúlt a telefonhoz. Lenyomott egy gombot.

– Nézzétek meg, ott van-e a professzor úr! – Közben Rosdához fordult. – Miért is tetszik keresni a professzor urat?

– Azt csak neki mondom el… – vicsorgott a férfi.

– Gondoltam, hátha segíthetek.

– Akkor sem segít, ha tehetné!

Végképp kiásták a csatabárdot. A titkárnő lecsapta a telefont, mondván, a vak is láthatja, hogy éppen a főnökét kereste. És kikéri magának, hogy így ordítozzanak vele. Rosda ellenben fejére olvasta, hogy indokolatlanul megvárakoztatta. Szó szót követett, végül elhallgattak, az előszobában csengett a telefon, bizonyára azt jelentették, hol találták meg Kajetán doktort. De hát Rosda azt már nem tudhatta meg, az asszony – packázó kishivatalnokok örök bosszúja ez – nem mondta meg neki, sőt, egyszerűen szóra sem méltatta többé, hanem átnézett felette, fölfújt képpel, idegesen tett-vett az asztalon. A két műanyag flakon mellé két üreset is készített, a könyvespolc, aljába rejtett frizsiderből kicsiny kristályvizes palackot meg egy nagy poharat vett elő, tálcára tette a flakonokkal együtt, és már vitte volna kifelé, amikor az előszobából újból hangos köszönés hangzott.

– Itt vannak – suttogta a nő az alázattól halálra váltan, és a tálcát letéve kisietett.

Rosda hallotta érdes nevetését, szívélyeskedő szavait. Ó, igen, a professzor úr már az előadóteremben van, éppen most jelentették telefonon, szíveskedjenek tehát csak a folyosón végigmenni, a páternoszter után. Igen, igen, a nagy előadóban tartják a tématerv-megbeszélést, mert az egész intézet munkáját érintő dologról van szó…

Rosda fölpattant. Ha most kimenne, és elmondaná a panaszát?

Vajon ki jött? Főelőadó? Miniszterhelyettes?

Vajon meghallgatnák-e? Kérem – mondaná –, ha kívánja, bizonyíthatok. Kérem, ha akarja, előre elmondom, miről fog ma előadást tartani az én hajdani iskolatársam. Igen, igen a nagy hírű citológus! – De hát mit akar tulajdonképpen? – kérdeznék. – Mit akarok? Igazságot! – Miféle igazságot? – Kérem, több mint fél esztendeje folyik ez az ocsmány játék – felelné. – Miféle ocsmány játék? – kérdeznék. – Megbocsásson, de most nincs időnk, talán szíveskedjék írásban benyújtani a panaszát vagy az észrevételeit, ugyebár…

A kimagyarázkodás még gondolatban is nagyon hosszúnak ígérkezett. Rosda reménytelenül vonogatta a vállát.

Aztán hirtelen az asztalhoz ugrott. Egy vad mozdulatot tett, mint aki le akar onnan söpörni mindent – de a mozdulat félbeszakadt, hogy a következő pillanatban már sietősen megragadja az egyik üres flakont, felnyissa a többit is, és összevissza töltögesse, amit az asztalon talált. A drága polivizet a flakonok tartalmával… majd pedig kaján és éretlenül eszelős komolysággal felhajtsa a kristályvizes palack tartalmát és helyébe, az imént összezagyvált kotyvalékot öntse. A végén zsebre vágta az egyik flakont, vállvonogatva és hümmögve téblábolt egy ideig a szobában, majd megállt az ablaknál, és kinézett a parkra. Hallotta, hogy az asszony kikíséri a vendégeket, majd visszajön a tálcáért, kisiet, csapkodja az ajtókat (ez nekem szól, biztosan nekem), megint visszaszalad, és sopánkodik, hogy kevés flakont vitt, aztán végképp becsapja az ajtót, és elcsendesedik az intézet.

Rosda magára maradt.

Elfordult az ablaktól. Aztán az asztalon álló polivizes fémpalackhoz lépett, és a zsebkendőjével gondosan megtörölgette.

– Hm.

Krákogott, hümmögött. Visszaült a fotelba, és várt.

Megvárom, amíg visszajön – gondolta. És megpróbálta elképzelni dr. Kajetán Zénót a nagy tanácsteremben, amint a minisztériumi vendégek meg az intézet kutatógárdája előtt felvázolja eddig kutatásainak alapötletét.

Előadja a tématervet és persze mindenki odavan a csodálattól, dicsérik, lelkendeznek, egymásra néznek, és mondogatják: no persze, Kajetán professzor úr, hát igen, invenciózus ember, koncepciózus agy, és lám, nemcsak témája van a további kutatásokhoz, hanem máris bemutat néhány alapvető kísérletet.

Rosdának eszébe jutott a kis üveg kristályvíz, amit a titkárnő vitt a főnöke után. Úgy érezte, az ő torka is kiszáradt. Felállt, egy pillantást vetett a frizsiderre, de most már nem volt mersze önmagát kiszolgálni. Kiment az előszobába, ahol a titkárnő ismét az asztalánál ült, mozdulatlanul könyökölve, fölfújt, duzzogó arccal, szótlanul.

– Egy pohár vizet ha kaphatnék…

– Nincs – hangzott a felelet.

– A frizsiderben?

– Ott van.

– Értem.

Rosda akaratlanul is elmosolyodott. Az iménti várakozás megnyugtatta kissé. Visszament Kajetán szobájába, kinyitotta a frizsidert, poharat vett elő, és töltött magának. Pohárral a kezében ismét kiment, megállt a titkárnő előtt, és békítgetően így szólt:

– Ne legyen már olyan morcos. Elnézést… ideges voltam.

A nő hallgatott. Nem nézett rá. Később mintha megenyhült volna megjegyezte:

– Sokáig fog tartani. Talán estig is.

– Megvárom.

– Ha akarja…

Hallgattak. A nő néha fújt egyet, újabb papírzsebkendőket vett elő, hogy az arcát törölgesse. Valahányszor befejezte, az asztalára könyökölt, és gondolat nélküli közönnyel bámulta a szemközti falat.

– Hm.

Csend.

Rosda keresztbe vetette a lábát, az asztali dobozból előkapott egy cigarettát, és rágyújtott.

– Maholnap ő lesz itt az igazgató – mondta.

A nőnek felcsillant a szeme.

– Biztosan tudja?

– Biztosan.

– Itt is mondják.

– Én tudom – hazudta könnyedén. – A mai előadását csak formaságból várták meg.

Blöffölt. Összehordott hetet-havat. Hirtelen kínzó vágy fogta el emberi társaság és egy türelmes hallgató után. Alig tudta megállni, hogy el ne mondjon mindent ennek a közönyös, kövér nőnek. Utóvégre mindegy. Akár a falnak is mondhatná… de hát inkább összevissza beszélt, csak hogy önmagát áltassa, és hogy azt el ne mondja. Hátradőlt a székben, és kijelentette, „baráti körben” már „elintézett dolog”, hogy Kajetán lesz az intézetvezető. Már „mindenki tudja”, hiszen, ami itt eredmény, „igazi eredmény”, az csakis Kajetánnak köszönhető.

A nő hallgatott. Néha fújt egyet, és az arcát törölgette. Rengeteg papírzsebkendőt fogyasztott. Mindegyiket gondosan kisimította, összehajtogatta, és csak azután dobta el.

– Nagyon örülök, hogy ma mégiscsak a poligradációs szuperenzimet mutatja be. Ez olyan kutatási bázis, ami még a… tápkocsonyánál is nagyobb siker lesz.

A nő legyintett.

– Csak mi nevezzük enzimnek.

– Micsoda?

– Enzim is meg hormon is. Mesterséges. A professzor úr mostanában bogarakat vizsgáltat.

– Bogarakat?! – kiáltott fel Rosda.

– Hát! Lepkebábokat. Tele van velük a labor.

– Lepkebáb! – hördült fel Rosda, és önkéntelenül felugrott a helyéről. Bambán megállt a szoba közepén, kiesett kezéből a cigaretta, ahogy hosszú pillanatokig döbbenten meredt előre.