Copyright © Bódis Kriszta, 2022

I. FEJEZET
Kákó tettenérése

1906

Ifj. Tüdős János jogtanácsos úgy szerette a feleségét, mint egy magas rangú kitüntetést vagy egy feltűnő nyakkendőtűt. Legszívesebben lekicsinyítette volna, hogy elférjen a szivarzsebében vagy a gomblyukában, mint egy hervadhatatlan virág. Vitte volna mindenhová dicsekedve. Kirakatba tette volna a legforgalmasabb főutcán. Megsokszorozta volna végtelen tükrökben. Aranylánccal lakatolta volna magához, hogy mindenhol vele legyen, városházán, sportpályán, irodában, még a férfiklubban vagy a mulatóban is. Legyen minden pillanatban karnyújtásnyira a bőre, a nyaka, a fűzőbe gyötört dereka. Az odaadása. A rajongása. Az idegensége. Ifj. Tüdős Jánosné Kálmánchey Irén az igazgatói irodában ült, acélplansettes fűzőben, fehér alapon kékkel hímzett atlaszselyem ruhában, fenségesen egyensúlyozott a szék szélén, s amikor Dóczy Gedeon igazgató a vele szemközti fotelbe ereszkedett, elpirult. Sápadt homloka így is arról a riadalomról árulkodott, amit lesütött pillái elrejtettek az igazgató kutató tekintete elől.

Ifj. Tüdős János jogtanácsos fel-alá sétálgatott az irodában, és minél hamarabb kívánt túlesni a kellemetlennek ígérkező raporton. Elégedetten nyugtázta, hogy hitvese – tartását, ízlését, toilette-jét illetően – akár mágnásasszonynak is beillett volna, egynek a született előkelő családokból. Ifj. Tüdős János számon tartotta mind a nyolcvan irigylésre méltó famíliát, akik a vagyoni arisztokráciát alkották, s akiknek százmillió koronánál több volt a pénze az egész országban: az Esterházykat, a Károlyikat, a Wenckheimeket.

Kálmánchey Irén meglepve tapasztalta a gyomrából feltörő savanyú csalódottságot. Nem ez volt az első eset, hogy a méltatlan érzés miatt lelkiismeret–furdalás gyötörte, mert remegésig zihált benne az elégedetlenség, ha a gyermekükre gondolt, aki miatt megint méltatlan és szégyellni való helyzetbe került. Ez az egész már jóval korábban, a család első vizitációjakor kezdődött.

– Csak lány – adták egymásnak a kilincset, az anyja, az apja, a testvérei, a nagynénik és nagybácsik mintha soha nem is vártak volna tőle többet. Például egy elsőszülött fiút. A húga, a pengehangú Emmi, mindenkit túlszárnyalva azt is megjegyezte:

– Remélem, legalább rád fog hasonlítani… Mert ha az apjára, akkor kezdhetitek félrerakni neki a hozományravalót.

Irén ránézett a gyermekre, aki attól fogva minden kétséget kizáróan ifj. Tüdős Jánosra hasonlított. Fekete haj, fekete szemek, kreol bőr, makacs szemöldök, túl nagy orr, túl nagy homlok. Úgy tűnt, hogy ezzel az apjához való hasonlósággal fog bosszút állni azért, hogy lánynak született. Másodrendű állampolgárnak.

– Zsömi, elintézted? – kérdezte Kákó.

A padban előtte ülő válaszára hosszabban kellett várni, mert Zsömi még nem fejezte be a körmölést, és a padsorok között járkáló tanító éles szemmel figyelte a növendékek minden mozdulatát. Kákó Zsömi copfjainak választékát vette szemügyre, ahogy a két oldalra fésült hajszálak egyenként feszítették meg a hernyófehér bőrt. Egy hosszú ezerlábú. Hajszállábú! Kákó megborzongott. A saját tarkóján érezte, hogy a hajszállábak kaparászva elindulnak a feje búbjáig. Odakint az ég violaszínre váltott, az osztályteremre baljóslatú árnyak kúsztak, aztán vadul előbukkant ismét a nap. Zsömi fejéről az ezerlábú eltűnt, középről jobbra és balra, mintha tűszúrásokból indultak volna ki a vörös hajszálak, aztán egy fonat csapdájába szorultak, és három tincsben szorosan összepréselődve egymásra tekeredtek, mint egy kalózhajó vörös kötelei az árbócokra a kísérteties villámfényben háborgó éjszakán. Végül aztán megint Zsömi copfjai lettek, unalmasan lógtak egészen a lány derekáig, ahol ormótlan masnikban végződtek, és most jobb oldalon kicsit feljebb húzódtak, amikor Zsömi bal válla fölött visszasúgta, magabiztosan, de azért kellőképpen óvatosan, hogy a tanító észre ne vegye, a várva várt választ:

– Persze, kapitány! – Aztán, amikor a tanító visszaült a katedrához, folytatta: – Az a mafla személyzet leejtett egy tálcányi péksüteményt! Hanyag egy nőszemély, a cipőjén is elfelejtette a gombot begombolni! Megijedt, hogy beárulom Tili néninek. De meg is tettem volna, isten bizony, ha nem engedelmeskedik.

– Megértette, hogy a bokor alatt kell hagynia? – kérdezte Kákó.

Zsömi bólintott. Büszke volt magára, hogy ilyen fontos feladatot bíztak rá, és tehetett valamit a csapatért. Csak néhány hónappal volt idősebb Kákónál, s mindketten egykék, de amíg Kákó színházasdit játszott a kuzinjaival, fára mászott, vagy kifaggatta a nagyanyja cselédjét, Erzsit a híres váradi művészek magánéletéről, akiknél azelőtt szolgált, addig Zsömi sótlan úri felnőttek nyakán lógott, vagy reggeltől estig olvasott és tanult. Általában ráhagyatkozott Kákóra, határozott elképzeléseire, a való életben csakúgy, mint a játékban. Viszonzásul boldogan nyitott kisebb-nagyobb átjárókat a számok birodalmába barátja és védelmezője számára.

Zsömi állította, hogy a személyzet belement az alkuba, amitől ő legalább annyira be volt rezelve, mint a többiek.

Kákó nem érzett félelmet. A győzelem lebegett a szeme előtt. A félelem helyén azt a bátorságot érezte, amit vakmerőségnek hívnak.

A Dóczy Leányiskola igazgatójának irodája a nehéz bútorokkal, a konok férfiportrék sorával, a kazettás mennyezettel zárt, óriás koporsónak tűnt. Ifj. Tüdős Jánosné Kálmánchey Irén arra törekedett, hogy ne adja át elméjét a kínálkozó hallucináció játékának. A gyötrő sejtelmeket talán az váltotta ki, hogy az iroda kálvinista letisztultságán a hatalomfitogtatás pökhendisége minduntalan átütött. Ez a szentségtörés vagy kísértés ott lappangott mindenben, mint obszcén fotográfiát asztalfiókban rejtegető férj bűntudatában az izgalom. A napfény lángoló drapériákat vont a falakra, s az asszony halántékai közt az aggodalom rohamai cikáztak, miközben tekintetével akaratán kívül az ura kényszeres mozgását követte. Ismerve a leányiskola elveit, ifj. Tüdős János magában már megelőlegezte, hogy gyermekének igaza van, bármit is tett. Koncz Aurélné Karácson Ottilia tanárnő, vagyis ahogy a leányiskolában hívták, Tili néni szigorú tekintete csak megerősítette ebben a meggyőződésében. Tili néni mereven állt, majd elsétált az ablaktól. Hiába kínálták hellyel, nem fogadta el. Lankadatlanul várta, hogy elmondhassa a véleményét.

Ifj. Tüdős János azonban magához ragadta a szót. Egyébként sem örült, hogy a választások előtt néhány nappal a gyermeke iskolai ügyeivel kell foglalkoznia. A megszerezni kívánt képviselői mandátum lebegett lelki szemei előtt. Nehezen tudta megemészteni néhány évvel korábbi kudarcát, hogy helyette Thaly Kálmánt választották meg Debrecen képviselőjének. Hiába ért el az életben, amit csak akart, hiába vált pénzzé minden, amihez csak nyúlt, a vagyoni gyarapodás nem volt elég a számára. A bravúros üzleti ügyek, az iparvállalatok és a szellemes tranzakciók mellé a képviselői mandátum hiányzott ahhoz, hogy igazi self made mannek tartsa magát, és valami maradandót, jelentőset alkosson: provinciális Debrecenjéből világszínvonalú nagyvárost teremtsen. Mondandóját most jó előre egy bizonyos célhoz igazította. Megnyerni magának Dóczy igazgatót, ha meggyőzni nem is tudja, és ezért – hitvese szorongva ráemelt tekintetéből erőt merítve – lehengerlő szónoklatot intézett a jelenlévőkhöz. Kálmánchey Irén félte és makacsul imádta az urát, különösképpen, amikor nem kellett kettesben lennie vele. Ilyenkor ugyanazzal a leányrajongással találta csodálatra méltónak és ellenállhatatlannak a robusztus testalkatú, modern külsejű világjobbítót, a szigorú álmodozót, mint amikor még bakfisként a fejébe vette, hogy mindenáron meghódítja. Talán csak az ura pici lábát szégyellte, ami sehogy sem illett egy ilyen nagy emberhez, és a cilinderéhez sem, amit gyakran viselt. Ezt a cilindert is olyan egyénien hordta, félretolva a fején, mint Edward walesi herceg. Az érdekes nyakkendőtű és a kisujjára húzott briliánsgyűrű is arra a vonzó, bohém ifjúra emlékeztette, aki oly sokáig észre sem vette őt.

Ellentéteik apróságoknak tűntek, de a lélek legmélyéről fakadtak. Konfliktusaik forrása soha ki nem apadt. Irén a Péterfia utcai parádés lakás kertre néző traktusában – abban a villany- és gázvezetékektől morajló fürdőszobában – a legkevésbé sem érzett késztetést, hogy a világdivat szerint páváskodjon, és hogy sleppes ruhakölteményekben lépjen a nagy nyilvánosság elé. Nem. Kizárólag az ura kedvéért tanulta meg az etikettet. Ha kellett, márpedig kellett, igazi dámaként tudott mosolyogni, gipür csipkegalléros pongyolában vizitálókat fogadni. Ilyenkor fennhéjázóan és délcegen várakozott a szalonban, mert ha egy pillanatra is ellazult, a fűzővas a gyomorszájába, a magas nyak halcsontja a torkába döfött. Amikor az ura nem tartózkodott otthon, levetette a mídert, és legszívesebben durva szövésű kartonruhát viselt, vagy kimenekült a mezőre, hogy a tücsökciripelés zsongását hallgatva üldögéljen az útszéli kereszt tövében.

Akarta? Dehogy, semmiképpen sem, és persze mégis mindenképpen akarta tudni az elkerülhetetlent, ha érdeklődő kérdésekkel elébe vágni képtelen volt is. Vajon mit követett el a gyermeke?

Dóczy Gedeon összehúzott szemöldöke atyáskodó ráncokat vont homlokára. Ifj. Tüdős János jogtanácsost figyelte, ahogy a fiatalember az édesapja, id. Tüdős János, a néhai internátusigazgató portréja előtt ágál. Id. Tüdős egykor a latin grammatikát – hol puszta kézzel, hol egyéb arra alkalmas eszközzel – verte bele a diákokba, s kizárólag a könyvek iránt volt képes gyöngéd szeretetre. A könyvekre ontotta a gondoskodás érzelmes megnyilvánulásait, amíg gyermekeinek, tanítványainak, feleségének a szeretet nevelőbb jellegű szigorúsága jutott. Id. Tüdős János tanár úr simogatta, becézte a könyveit. Amikor az ócskapiacon, a zsibogóban vadászva rálelt egy-egy értékes darabra, nem restellte papírban a házalóktól megvenni Horatiust, Dantét, Arisztotelészt, vagy Goethe Faustjának első kiadását, hogy a megtépázott lapokat restaurálja, bőrbe kösse. A könyvek szeretete kötelező tradíció lett a házában. A Tüdős fiúk közül rabiátus természetével János hasonlított legjobban az apjához. Jóllehet hiányzott róla a Kossuth-szakáll, a magyar nadrág és a sujtásos atilla. Helyette a szabadelvű eszmékhez és a napszakhoz illő, modern szabású, kézzel varrott zakót, mellényt, keményített gallérú inget, feltűnő nyakkendőt, a nadrág színéhez passzoló fekete, gombos cipőt viselt, amely finom szabásával és nyersanyagával kitűnő polgári ízlésről tanúskodott, csakúgy, mint az a Chesterfield kabát, amit óvatosságból hozott magával a csalóka, kora tavaszi időjárásra való tekintettel, egyúttal annak tudatában, hogy a jó öltözködés a társasági élet és a társadalmi elfogadottság elengedhetetlen feltétele, kifejezi az üzleti és politikai serénykedést, a felvilágosult, viktoriánus komfortérzet debreceni változatát, ami még a Tüdős-ház cselédjeinek ruházkodására is kihatott.

Ifj. Tüdős János éppen a Dóczy Gedeon által elért eredményeket méltatta:

– Kétségtelenül úttörés a református leánynevelő intézet átalakítása, amely az államilag elismert bizonyítványt adó felsőbb leányiskola megalapításához vezetett – majd mutatóujját felemelve kissé megemelte a hangját. – Mindazonáltal remélhetőleg a közeljövőben, akár politikai eszközökkel is, de el fogjuk érni, hogy a leányiskolák gimnáziumokká váljanak, elsőként ebben a városban a nemzet büszkeségére. Mert lehetővé kell tenni a továbbtanulást a leányok számára, annak érdekében, hogy ugyanolyan pályák betöltésére legyenek alkalmasak, amelyekre a férfiak.

A látszat ellenére ifj. Tüdős János jogtanácsost a szenvedély nem ragadta odáig, hogy szónoklata közben elkerülje figyelmét a felesége új, virágos kalapja, amit a lazán felkötött kontyára tűzött, épp, ahogy ő szerette, a szélborzolta huncutkákat kiszabadulni hagyva. A tincseket az asszony kizárólag az ura dúlt hangulatának javítása érdekében nem fésülte vissza reggel. Ifj. Tüdős János azt is azonnal konstatálta, hogy szavai hallatán Dóczy Gedeon igazgató önkéntelenül megsimította harcsabajszát és az állán meghagyott, gondosan ívelt fehér szakállát, majd finom, hosszú ujjait az íróasztalon elrendezett iratok és könyvek egyikén pihenő szemüvege szárához érintette, hogy mozdulatlanul és kellő komolysággal hallgassa tovább az apát, aki már a gyermeke földhözragadt nevelési problémáin messze túlmutatóan ecsetelte Debrecen jövőjét, amelyben meghatározó szerepe lesz a vasútnak, a gőzmotornak, az automobilnak, a villanyáramnak, a kiváló egészségügyi ellátásnak, az érzéstelenítő és antiszeptikus szereknek, a hadiiparnak, a tavaly áttört Simplon-alagúthoz hasonló óriási műveknek.

– E művek megalkotása örök dicsősége az emberi tudásnak és akaratnak – mondta ifj. Tüdős –, habár ez a diadal sajnálatos módon, de nem hiábavalóan Sulzer és Kager mérnök, valamint huszonnyolc építőmunkás életébe került, akik a sziklákból felszabaduló mérges gázok, gejzírek és vízbetörések következtében vesztek oda, mint azt valószínűleg önök is tudják.

Az örök dicsőségről azonban egészen más véleménye volt Tili néninek, akit láthatóan nem győzött meg a jogtanácsos úr kacskaringós gondolatmenete. Alig is követte. Energiái nagy részét ugyanis az udvariatlanul hosszúra nyúlt beszéd miatt érzett dühének fegyelmezése emésztette fel. Habár a tiszta szándékú emberi erőfeszítést igen nagyra becsülte, arra csakis mint Isten dicsőségének megnyilvánulására tekintett. Tili néni Istenbe vetett bizalommal élt, fáradhatatlanul dolgozott, fegyelmezettségét kedves komolysággal és kellő humorral fűszerezte. Szolgálata tudatában igyekezett alázattal gondolni későinek mondható házasságára Koncz Auréllal, és gyermektelenségét tudomásul venni, kiteljesedvén úgy is, mint magyar–történelem tanár, s úgy is, mint az internátus igazgatója. Karrierje felfelé ívelt, jelenlétére számítottak minden intézményi kérdésben, mivel Dóczy Gedeon idővel az internátusi mellett a leányiskola igazgatói székébe is a maga helyére szánta.

A tőzsdei hírek miatt járatott külföldi lapok rovására írandó, hogy Tüdős jogtanácsos úr Tili néni megjelenésében és habitusában egyszerre látta keveredni a feminista New Woman és a Gibson lányok nőideálját, akikről kedvére való képeket mustrálhatott a reggelije fölött lapozgatva. Nem először kerített rá alkalmat, hogy elképzelje a tanárnő széles csípőjét és dús keblét a mindent elfedő ruházat alatt. A fekete, bokáig érő szoknyában, a fehér, magas nyakú, zsabós blúzban a húszas évei végén járó Tili néni nyomokban sem volt kihívó. „Ebből a szempontból valóban inkább egy New Woman”, elemezte magában a jelenséget ifj. Tüdős. A férfitekintet vetkőztető kedvét a tanárnő férfias talpraesettsége sem vette el.

Tili néni bizonyos mértékben rokonszenvezett ifj. Tüdős János emancipatorikus nézeteivel, mégsem találta különösnek a jogtanácsos úr azokkal ellentmondó viselkedését. A mellét bámuló szemét. A gőgös hanghordozását. Mindenesetre maga is úgy vélte: a nőknek meg kell adni a továbbtanulásra való lehetőséget, hogy tudományos, gazdasági vagy művészeti pályát választhassanak maguknak, önálló társadalmi szereplőkké váljanak. A „megfelelő” asszonyi és férfimagatartást mégiscsak rendjén valónak találta, s a férfiak „eredendő” felsőbbrendűségének megnyilatkozásai nem keltettek benne ellenérzéseket.

Nehezen türtőztette magát, de illőn megvárta, hogy ifj. Tüdős János befejezze monológját, majd egy asszonyi szövetséget kereső gesztussal szavait ifj. Tüdős Jánosné Kálmánchey Irénhez intézte:

– Történelmi időket élünk, asszonyom, valóban – kezdte, s a történelmi idők felemlegetésével kívánt csatlakozni Tüdős jogtanácsos úr megnyilatkozásaihoz. – De bizony továbbra is a nő van hivatva az otthonnak kényelmét, szépségét és rendjét megalapozni, a család egészségi feltételeiről gondoskodni.

Kálmánchey Irén bólintott:

– Kétségtelen, hogy a nőtől, a feleségtől, a családanyától függ a családi kör atmoszférája – ismételte meg Tili néni alaptételét, mintha csak a sajátja volna. Kálmánchey Irén a magabiztosság álarcát kényszerítette magára, hogy neurotikus kétkedéseit mögé rejtse. A leplezésre csak ideig-óráig, egy-két kerek mondatig volt képes, de ekkor minden bizonnyal valódi énjének legbelsőbb magjáig nyúlt vissza, ahhoz a nőhöz, aki lehetett volna, ha elhiszik neki, hogy nem csak szép.

A neje idegeit jól ismerő ifj. Tüdős János pontosan bemérte a törékeny nyugalom és a vele járó erőfeszítés mértékét. Ilyenkor heves izgalmat érzett, amelynek egyik oka aziránti aggodalma volt, hogy vajon az asszony viselkedésének utórezgései felborítják-e a nap elkövetkező ritmusát, és viharai elől majd jobban teszi-e, ha még időben a gondolataiba temetkezik, vagy a biliárdasztalhoz menekül. A bizsergető érzés másik okáról és következményéről megpróbált nem tudomást venni.

Kákó Dodót figyelte Zsömi mellett, aki majd kiesett a padból, úgy nyújtózkodott, hogy felszólítsák. Ő inkább lapult, nem törekedett arra, hogy mindenáron észrevegyék. A biztonság kedvéért megint megtapogatta a jelvényét. Annak idején számtalan körmérettel kísérleteztek, míg sikerült eltalálni az ideálisat, amit eltakarnak a kötelező klottkötény fodrai, s amire, ha ráteszik a kezüket, elmormolhatják a csatakiáltást, amit az igazság érdekében csatamormogásnak neveztek, hiszen nem emelhették fel ők igazi kiáltásig a hangjukat a hátsó udvaron, ahova a szünetekben rendszeresen kisurrantak. A jelvény megbújt kis tenyerük fészkében, bátorságot öntött beléjük. A becenevük kezdőbetűjét és egy számot hímeztek bele, s az orgonalila brokátselyemből varrt plecsni a csapategységet volt hivatva kifejezni. Az is felért egy katonai hadművelettel, ahogy a hozzá való anyagot megszerezték.

– Esetleg Nanuka quadruppjából megpróbálhatnánk elcsenni valami rongyot hozzá… – merült fel Kákóban a merész ötlet.

A nagyanyja szekrényében gyűjtött és rendszerezve számontartott rongyokra gondolt.

Az ódon quadrupp folyton vándorolt a házban, s végül az üvegezett folyosón kötött ki Nanuka virágai között. Hatalmas hasasan, két karcsú fekete oszlopa között márványlapjával, mogorván terpeszkedett a Nanuka arborétumában, s a faragott ajtó kikopott zárjában kovácsoltvas kulcs fityegett. A quadruppban a takarosan összesodort rongyok mellett kis, átlátszó tüllzacskókban gyöngyház, tarka nikkel, cifra üveg, rózsás porcelán velencei gombok, szaru-, kő-, elefántcsont csatok, gyöngyös skatulyák, selyempapírba csavart tollak, tüllök, szalagok lapultak. A quadrupp környékére sem volt szabad menni Nanuka nélkül, de amikor Kákó a nagyanyjánál töltötte a délutánt, játszhatott a szekrény kincseivel. Nanuka megengedte, hogy kiborítsa a szőnyegre a dobozkák tartalmát, és fantáziavilágot építsen belőlük: opálpettyes erdőket, kamilla- és százszorszépszínű kerteket, legelésző jószágot a foltos réteken, vibráló virágágyásokat a völgybe boldogan belesüppedő falucska házai köré, s vitézeket, napnyugtát, zúgó folyót, amelyben térdig gázolva Iluska sikálta a mostohája szennyesét. Nanuka a fotelben ülve gyönyörködött unokájában, és fejből fújta neki a János vitéz-t vagy a Toldi-t, miközben szorgalmasan harisnyát fejelt.

– No elég már, lelkem, ebből a folytonos cafrangolásból – szedte össze a szanaszét terülő holmit, ha későre járt. – Nincs leckéd?

A dobozkát ismét elnyelte a quadrupp, amiben a tárgyak között történetek is lapultak.

– Hát ez a kis csomag mi akar lenni? – esett Kákó lába elé egy apró, hártyapapírba csomagolt batyu, amiben egy gondosan kivasalt, sárga csíkos kartondarab volt.

– Mutasd csak, lelkem! Nocsak! Kicsimamáé, a dédnagyanyádé volt. Ebbe a kis ruhadarabba göngyölte az óráját, ha utazott. Az volt a mániája, hogy az óra ketyegése nélkül nem tud elaludni.

– Még a várba is vitte magával? Amikor Rudolf trónörökössel táncolt? – kérdezte Kákó.

Kicsimamát ugyanis egy alkalommal a Rudolf trónörökös tiszteletére rendezett bálra is meghívták.

– Persze, mindenhova – nevetett Nanuka. – Bogaras egy asszony volt a Kicsimamád. Állította magáról, hogy született francia, ősei lyoni arisztokraták. Még nyolcvanéves korában is úgy vonult, mint egy dáma a Tuileriákban. Nem tudott megöregedni. Egyszer, amikor nálatok vendégeskedett, bezárkózott a fürdőszobába. Anyád meg aggodalmaskodni kezdett. Belestünk a kulcslyukon:

– De kááár, de káár – locsolgatta magára a vizet a kádban Kicsimama –, de kár értem… – ezt mondogatta.

Nanuka a quadrupp alján őrizte a Lyonból hozatott, ezüst selyemszálakkal átszőtt orgonalila brokátselymet, amit Rudolf trónörökös keze is érintett.

Kicsimama az a fajta teremtés volt, aki minden kirakatban megnézte magát, hogy szépségéről megbizonyosodjon. A magában való gyönyörködés kitöltötte az életét, és egyre többet követelt a megelégedéshez.

– Tükörben igazgatta a frizuráját, miközben égett a háza – foglalta össze Nanuka. – Mindenen átnézett, de soha semminek a mélyére nem látott. Az, hogy egy-egy gyermeke elkallódott, és a moral insanity léhaságáig menő életet élt, vagy hogy földbirtokos urának vagyonát elherdálta, mert náluk „Hencidától Boncidáig folyt a sárga lé”, hogy azután csak „fenn az ernyő, nincsen kas” lavírozzanak, egy pillanatra sem zavarta meg dédnagyanyád hiú boldogságát.

Az estélyi ruhára szánt selyem többe került, mint egy hízott disznó, de ha egyszer meghívták a budai várba, Kicsimama – élete nagy föllépésére készülve – nem ismert lehetetlent. A család csipkéket horgolt a báli ingre és bugyogóra. Az ura megcsináltatta a gyönggyel kivarrt báli atlaszcipőt. Az orgonalila francia brokátselyemből pedig pompás pávafarkuszályos estélyi ruhát varratott. Az ametisztes diadémot hamis gyöngyök beiktatásával restaurálták.

– Ki látja azt, hogy hamis is van közte! – legyintett Kicsimama.

Biztos volt benne, hogy az összhatás túlragyog mindent és mindenkit. Kölcsönkért a barátnőitől egy sildrót nyelű toll-legyezőt, egy hermelines plüssbelépőt és még néhány elmaradhatatlan apróságot a tökéletes eredmény érdekében. Az ünnepség előtt az urával a Vadászkürtben szálltak meg Pesten. Az egész személyzet a készülődő Kicsimama körül ugrált. Két szobaasszony húzta meg ájulásszorosra a mídert, és csodájára jártak hatalmas hajának, amit, ha kibontott, bőven ráült a végére. A szállodába hozatott fodrász két órán keresztül bodorította, s tűzte a hajkoszorút, de végül olyan ragyogóra sikeredett az egész toilette-je, hogy amikor beszállt a bérkocsiba, a szakácsok kiszaladtak a konyhából, s a járókelők is megálltak, hogy megbámulják.

– Még púdert is tett? – kérdezte az ura csodálkozva, mert hitvese büszke volt arra, hogy kendőzőszerekre sincs szüksége a hibátlan szépségéhez.

– Drágám! Mit képzel maga rólam? – háborodott fel Kicsimama.

Az ura hitte is, nem is, a biztonság kedvéért végighúzta a frakkja alját az elé tartott arcocskán.

– Valóban – állapította meg zavarában hümmögve.

– Naná! – vágta ki a történet végén Kicsimama. – Nekem, drágáim, a hasamon hamvasabb volt a bőröm, mint egy pólyás képin. S ki mondhatja el közületek a családban, hogy a trónörökössel keringőzött?

Kákó egy huncut és sikkes öregasszonyra emlékezett, aki operett-előadásokra vitte, és folyton viccelődött vele. A Csokonai Színházban bérelt páholyuk volt, de csak operettre jártak, színházi darabra nem, mert az „nem gyereknek való” – állította Kicsimama.

Nanuka a nagymosást vezényelte, s meghökkenve csapta össze a kezét, amikor Kákót és barátnőit megpillantotta a teknők körül téblábolni. A Kicsimama brokátselyem báli ruhájának maradékából varrt ágyneműhuzat is ott ázott a teknőben legfelül. Nanuka azért lepődött meg, mert Kákó általában mindent elkövetett, hogy kibújhasson a házimunkák alól, épp elég volt neki a háztartástanóra.

– A fehér vászon, lenvászon, sifon, damaszt és minden fehéráru csak akkor szép – magyarázta az iskolában Tili néni –, ha gondosan van mosva. A szennyes fehérneműt nem szabad hónapokig gyűjteni, hanem legalább kéthetenkint kell kimosni, viszont a selyem, batiszt és puplin, valamint a színes holmik, amiket szükségtelen kifőzni, tíznaponta moshatók, és a tarkák után nem szabad elfelejtkezni a selyemharisnyákról meg a zoknikról sem.

Előző este Erzsi, a mindenes cseléd már beáztatta a hideg áztatóporos vízben a fehérneműt, és jól átforgatta. Másnap ketten Nanukával darabonként átgyúrták, kétszer is vizet cseréltek, aztán minden darabot szétválogattak. A hideg víz meglágyította a szennyeződéseket, de a fehérneműt ezzel együtt külön-külön is beszappanozták és bő szódás meleg vízben – Nanuka ellenőrizte, hogy elég forróban-e – állni hagyták. Másnap aztán Erzsi akkurátusan kimérte a vízhez a tizenöt deka ammóniákszódát, tíz deka kenőszappant, fél deci szalmiákszeszt, és újra darabonként beszappanozta a ruhákat a szétválogatás szerint. Aztán előkerült a nagyteknő, és a tekintetes asszonnyal egyenként átemelték, majd a Kicsimama brokátselymével meg damasztkendőkkel elválasztották egymástól a „testi fehérneműket” a többitől.

– Én erre soha nem leszek képes – súgta Zsömi.

Már főzték a lúgot, és a szaga megütötte a kislányok orrát.

– Te sem? – sápítozott Angelika.

– Én sem!

– Ki nem állhatom annak a rossz lúgnak a szagát – fintorgott Dodó is.

– Na de, hallja-e! Van, aki még meg is issza – kacsintott a lányokra Erzsi. Szerette mindenféle szenzációkkal fontossá tenni magát.

– Jaj! – fintorgott rémülten Zsömi. – De miért?

– Hát szerelembő’. Mié’!

– Erzsi! – kiáltott rá Nanuka. – Ahelyett, hogy butaságokkal tömöd a kisasszonyok fejét, adod ide azt a rumplit! Hányszor magyarázzam már neked, hogy se a kefét, se a dörzsölőt ne használd!

– De tekintetes asszonyom, mit csináljak ezzel a foltos konyharuhával? Csak nem akarja így betenni a szekrénybe? Váradon a méltósága…

– Aj, hagyjál engem Váraddal! Méltósága? Hát nem a szerkesztőné cselédje voltál? Aztán ilyenkor, mikor Váradot emlegeted, még a tájszólásodat is elfelejted. Rafinált lány vagy te, Erzsi!

– A Fehérnét mondja? Mer’ ő a szerkesztőné Váradon – tettetett Erzsi. – Naccsád mindenkit ismer?

– Ne méltóságozzad a Fehérnét, engem meg ne naccságozzál. Elfelejtetted, hogy tudom, kinél szolgáltál? Ne kezdd a csatítást, Erzsi! – perelt Nanuka.

Nem haragudtak ilyenkor egymásra, nem volt ez igazi veszekedés, csak a maguk módján tréfálkoztak. Vidéki városban egy újságíró, de még egy szerkesztő társadalmi helyzete is alig haladta meg a helyi színtársulat hősszerelmesének státuszát. A szerkesztőségek homályos szobácskák voltak, ólomporral és nyomdafestékszaggal átitatva, a szedőszekrény apró rekeszeiben porosodó betűkkel. A Fehérék szerkesztősége sem volt kevésbé hitványka, a nyomda közvetlen szomszédságában lett berendezve, a Fehér szerkesztő úr földszinti lakásából kiszakítva. Fehér szerkesztőék egyébként ápolt, kétszobás otthona a város középpontjában állt, és Erzsi – aki nem szűkölködött pletykákban, s a művésztársasággal érintkező felső tízezer színe javát kiszolgálta – lényeges és haszontalan információval egyaránt tudott szolgálni a Tüdős-ház népének.

– Ne kunérozzék má’ engem a tekintetes asszony – maradt továbbra is csípőre tett kézzel Erzsi.

– Ha így haladunk, Erzsi, te meg se főzöl délre…

– Majd eszünk túrót meg szalonnát, tekintetes asszonyom! A Kálmánchey tekintetes úr úgyse jön meg a mezőről.

– Azt a férges szalonnát, ha lehozod a padlásról, hozzád vágom!

– Nem avas, szép fehér szalonnát adott a nénémasszony.

– Azt hozhatod – engedett Nanuka.

– Kiviszem az esztendőt, ha vasat vágat is a hátamon – fogadkozott a gyerekeknek a magánszínháza részeként Erzsi.

A cselédeket évre fogadták, de persze Erzsinek esze ágában sem volt egy ilyen jó háztól elállni az év végén. Szolgált már rossz helyen, ahol a bért sem kapta meg, szidták, s ha kötözködött, meg is verték. Szerencsés volt most a gazdáival, mert a szegény lányokat az úrhatnám módosabbak ritkán vették emberszámba. Márpedig Erzsi nem hagyta magát. Jókedvű, erős, takaros lány volt, még szemrevaló is.

– Jó cselédnek, ha jó gazdát szolgál, öröm az élete – tette még hozzá, és nyomatékosan a szakácsnéra nézett, aki beállt segíteni.

– Maradtál vóna inkább Váradon – morgott a szakácsné, aki nem kedvelte Erzsit. Nagyszájúnak, kikapósnak tartotta.

– Maradtam vóna, ha tehettem vóna – mondta Erzsi rejtélyesen.

– Oszt mér’ nem is maradtál?

– Mer nem tehettem!

– No hiszen – rándított vállat a szakácsné.

Erzsi látta, hogy a kislányok nagyon fülelnek, úgyhogy tüntetőleg feléjük fordulva hozzátette.

– Majd elmesélem.

– Jobb lesz, ha illetlenségekkel nem traktálod a kisasszonyokat, főleg nem az Ady Bandi botrányaival – intette Erzsit Nanuka, tudva, hogy a cselédje rajong a Váradi Napló nagy felfedezettjéért. Nanuka viszont örült, hogy Ady végre eltűnt Debrecenből, és kisebbik fia nem cimborál, lumpol vele éjszakákon át.

– Felesleges még a konyharuhát is a bádoggal sikálnod! – jegyezte meg pikírten a szakácsné. – Azt az ágyneműt meg jobban teszed, ha ottan hagyod!

– Hát feltéped! – kapta ki Erzsi kezéből a francia brokátselyem huzatot Nanuka. – Ha így sikálod, kirojtosodnak a gomblyukak. Még a végén tönkreteszed!

Erzsi keze megállt. Bohócosan forgatta a szemét, de csak úgy, hogy Nanuka meg ne lássa, hátralesve csinálta, a Kákó meg a barátnői felé, akik erre – a szájuk elé kapott kézzel – kuncogni kezdtek.

– Elég! – toppantott feléjük Nanuka. – Jobb, ha ti is megtanuljátok, hogy a fehérneműt darabonként rázni kell, és nem sikálni! Jobbról és balról rázni, így ni!

– Remélem, erre majd valami mosó gépet is feltalálnak – szólalt meg Kákó, akinek eszébe jutottak azok a gőzgépek és motorok, amiket az apja angol nyelvű újságaiban látott. Mire Erzsi, a cselédlány hatalmasat kacagott.

– Mit nem beszél a kisasszonyka! Aztán az ilyen cselédekkel, mint én, mi lesz?

Kákó törte a fejét, hogy mi legyen Erzsivel, ha már gépek mossák a szennyest, de nem jutott semmire, viszont a cselédlány hamar rájött, hogy a kisasszonyok valami egyéb céllal sündörögtek oda a nagymosáshoz, merthogy nem a segíteni vágyás vagy tanulás hajtotta őket, az mindjárt meglátszott a fürkésző tekintetükből, és – amikor illetéktelen nem hallotta – kerek perec rákérdezett:

– Mondják má’ meg, hogy mi a fészkes fenét akarnak itten? Mert az én eszemen nem járnak túl. De a tekintetes asszonyén se!

Aztán, amikor beavatták, se szó, se beszéd, félretette a brokátselyem ágyneműből az egyik kispárnahuzatot.

– Majd kimagyarázom valahogy, ha észreveszik – mondta.

A lányok bátorsága annyira imponált neki, hogy nagyobb kockázatot is vállalt volna, ha úgy adódik.

– Nem köll engem félteni, az Ady Bandit is én ébresztettem Váradon az ebédhez, minden áldott délben.

– Ezt nézd! – hívta félre Kákó.

A zsebéből előmarkolt és Erzsi orra előtt kisimítgatott egy fotográfiát, amin két sorban, formaruhába öltözött, sportcipős fiatal nők álltak. A kép egy újságból volt kivágva.

– Ó – legyintett –, láttam én már cifrábbat is ennél, ha mást nem, a Marton Gabriellát.

– Ki az a Marton Gabriella? – kérdezte kíváncsian Zsömi.

– Most csak annyit mondok, kisasszony, hogy rövid hajat viselt, hajnalig ült a váradi szerkesztőségben, dohányzott, és újságcikkeket meg novellákat írt.

Kákó a fodrok alatt meglapuló jelvényre szorított kézzel pásztázta az osztályterem ablakait. Az üvegekből tükröt varázsolt a rájuk eső napfény, villódzott az osztások között, majd aranysárgán lecsordult, és a meszelt kőpárkányokon éles fehérséggel világított tovább. Kákó olyan erősen gondolt a Marton Gabriellára, hogy az már majdnem megjelent teljes valóságában a párkányon.

– Hogyne! – sétált az igazgatói iroda ablakmélyedése felé Tili néni, s közben a székében elégedetten hátradőlő Dóczy Gedeonra pillantott. Az igazgató dörmögött valami egyetértésfélét. – Igen, a nő szelleme. Hiszen a nő az otthon lelke – folytatta erre Tili néni –, a nő a család anyagi és erkölcsi értékének gondozója. A nő tudásából és ismereteiből, fennkölt szelleméből, áldozatos szeretetéből fakad mindaz, ami az otthonnak szilárd alapot és nemes kultúrát ad!

– Engedjék meg, hogy megjegyezzem – vetette közbe karját és lábát keresztbe téve az igazgató –, éppen ezért a leányokat a hivatásszerű kötelezettségeik ellátására is fel kell készítenünk! Olykor megnevelnünk!

– Úgy van! – kontrázott Tili néni, és megállt az ablak előtt. – Feladatunk, sőt kötelességünk Klára növendékünk jellemének alakulását csakúgy figyelemmel kísérni, mint társaiét, tekintet nélkül arra, hogy mely családból, s mely társadalmi körből valók. Szükséges tehát föltenni a kérdést: vajon küzd-e ez a gyermek, s vele karöltve a szülői ház azoknak a fattyúhajtásoknak a letörésével, amelyek az összhangzatos fejlődést megakadályozzák?

Ifj. Tüdős Jánosban föllobbant a szabadkőműves-indulat:

– Nézzük mindezt a német vagy a francia alternatív pedagógia tükrében – javasolta –, amelyekből nyilvánvaló igazolást nyer, hogy a hazai oktatási rendszer egyes elemei és bizonyos tekintetben mélyebb struktúrái is elavultak, sőt korlátoltak. Az egyéniségben fattyúhajtást, a tehetségben boszorkányságot, a kreativitásban engedetlenséget lát! Tény – bólintott most rövidet az apa, majd állát fölemelve újrakezdte bolyongását az irodában –, a háztartástannak igen nagy szerepe van a nőnevelésben, de csak akkor, ha felvilágosult eszmékkel párosul.

A beálló csendben Dóczy Gedeon orrára biggyesztette pápaszemét, és belelapozott az előtte heverő naplóba. Tulajdonképpen értette – egykoron az apát, és most itt a fiát is –, hogy mélységesen humanista gondolkodásuk ellenére miért is nem találták meg helyüket az egyház keretein belül. Mégis, nehezen tudta megemészteni, hogy id. Tüdős János a szabadkőműves páholy nagymestereként fejezte be életét. No és ez az ifjabb! Éppen ott folytatja, ahol az apja abbahagyta. Vitatkozó szellem, megállíthatatlan, vakmerő. Nyíltan kritizálja az elhájasodott, gazdag, anyagias, maradi egyházi társadalmat, és illúziókat kerget. Pedig a nép biztonságra vágyik, szabályokra, olykor fenyítésre, mint a gyermek. Előrehaladni csak lépésről lépésre érdemes, különben összezavarjuk a fejeket – gondolta az igazgató. Ekkor a megkorduló gyomra arra figyelmeztette, hogy a test előbbre való, s a kényelem fontosabb a szellem erőfitogtatásánál, ezért elkerülte az ifj. Tüdős János vitázókedvével való konfrontációt.

– A mi Kláránk már tizenegy éves. És a számtan továbbra sem erőssége… – állapította meg.

– Ó! Igen – suttogta megszégyenülten Kálmánchey Irén, és ugrásra készen ült, továbbra is a szék szélére helyezve egyensúlyát.

Tili néni az ablakból ismét az iskola hátsó udvarát fürkészte, ahol verébsereg civakodott egyik rügyező bokorról a másikra röppenve. Egymás csőréből igyekeztek kicsippenteni egy a földön heverő péksütemény darabkáját. Elfajult a zsákmány fölötti harc, amely cikázó repkedéssel és fülsiketítő zsivajjal járt. De vajon ki ejtette el az udvaron a tésztaneműt? Nem hunyhat fölötte szemet, ennek következménye lesz még. Körmére kell néznie a személyzetnek is – borzolta Tili néni idegeit a látvány.

Kálmánchey Irén hidegnek és nedvesnek érezte a tenyerét. A homlokához kapott, amelyen apró, langymeleg cseppek formájában ütközött ki az a sok-sok kérdés, amelyeket nem tudott feltenni, mert mielőtt megfogalmazódtak volna, szertefoszlottak, csak a kín maradt utánuk. Észre sem vette, hogy tördeli a kezét, akár egy kislány. Csüggedten és kérlelően nézett az urára, amikor – hála istennek – megszólalt végre a tízpercet jelző csengő.

Nyíltak a teremajtók, és a kiáramló lányok libasorba rendeződve indultak a főbejárat felé. A tízpercben az udvar felsepert sétányain párokba fejlődve, kizárólag a kijelölt irányokban, a diakónusok felügyelete alatt sétálhattak.

Kákó irányításával a csapattagok, mielőtt a kijárathoz értek volna, egyenként kiváltak a sorból, és futni kezdtek a hátsó udvar felé vezető folyosón. Szerencsésen kijutottak, s egy pillanatra – ahogy az angol lányok az Erzsi orra alá dugott fotográfián – vigyázzba dermedtek, kezüket a jelvényre szorítva mormogtak valamit, ami odabenn – a madárcsontú bordák mögött dübörgő kis szívük kíséretében – bizonyára vad csatakiáltásként harsant, s ha a léleknek van füle, kihallotta belőle a szabadság diadalát.

– Drága barátom! – hajolt Tüdős János felé az igazgató. – Tisztában vagyunk vele, hogy milyen feladatok és milyen sportok felelnek meg leginkább a fiúknak, és milyenek a leányok testi és lelki tulajdonságainak! – azzal lecsapta a tollát és fölállt a székéből. – A leányok általában gyengék – tette hozzá egy kis kárörömmel a hangjában, s tekintete Kálmánchey Irénre tévedt, és elégedetten elidőzött a szabályos arcocskában gyönyörködve.

A gyengének egyáltalán nem tűnő Tili néni továbbra is az ablaknál állva nézte, ahogy a leányiskola hátsó udvarán a pedagóguslakás előtt kihúzott szárítókötélen lebegnek az ura kimosott gallérjai. A kora reggeli teregetés óta mostanra már bizonyára megszáradtak.

– Tudja, kedves igazgató úr – szedte össze magát Irén, igyekezvén nem tudomásul venni a Dóczy Gedeon már-már illetlenül hosszúra nyúlt mustráló tekintetét –, bátorkodom megjegyezni, hogy én magam is idegenkedem a forradalmi gondolatoktól – itt félve pillantott az urára, aki egy jóváhagyó intéssel jelezte, átadja a megnyilvánulás lehetőségét ifjú feleségének, bármiről is legyen szó. – Ezek az eszmék, amelyek bár nagyszerűek, szerény eszemmel fölfoghatatlanok, hisz egy asszony feladata nem is megítélni az ilyesmit, mint mondottuk volt. A kislányunk… ami az egyéniségét illeti… hát… hogy is fejezzem ki magam… nem lesz könnyű dolga az életben, csenevész alkatából fakadóan sem… – A mondanivaló második felét magába fojtotta, de így visszhangzott benne: „bár inkább lenne butább, félénkebb és szebb kicsit, csak ne ilyen szabálytalan, ilyen izzó szemű, ilyen vad.”

– Meggyőződésem – esett meg rajta most az igazgató szíve –, akkor érteni fogja, hogy miért sulykoljuk: a leányok foglalatosságainak, legfőképpen testgyakorlatainak mindig alkalmazkodni kell a nemükhöz, jövendő anyai hivatásukhoz. Hogy ne mondjam: a fiús sportok következtében a szép, nőies vonalak helyett a leány fiús alakot nyer, amely nem előnyös, sőt élettanilag egyenesen ártalmas. A nőiesség azt kívánja, hogy a foglalatosságok, csakúgy, mint a sport, szelídebbek legyenek, lágyabbak, nőiesebbek, és távolról se sértsék a jó ízlést.

Ifj. Tüdős János éppen ellenvetéssel kívánt élni, amikor Tili néni, közelebb lépve az ablakhoz, felkiáltott:

– Tűrhetetlen!

A kiáltás érthetetlenül függött a levegőben mindaddig, amíg a társaság tagjai föl nem fogták, hogy a tanárnő megpillantott valamit, ami így felháborította.

– Ez most már tényleg tűrhetetlen! – ismételte, és sarkon fordulva, úri hölgyhöz nem illő, döngő léptekkel masírozott az ajtóhoz. Arcát pirosra festette az indulat, és magyarázat nélkül kirontott az irodából.

– Kákó, Kákó, ide, ide, passz! – kiabálta Zsömi, de Kákó jó érzékkel tovább vezette a labdát, és egy testcselt követően, Angelikát és Dodót elhagyva, berúgta a gólt a babarózsabokrok közé.

– Góóól! Góóóól! – kiabálta, amennyire csak visszafogottan örülni lehet a győzelemnek.

Egyikük mindig az udvarra nyíló ajtót figyelte, meg a szolgálati lakást, hogy veszély esetén jelezzen a társainak. A tízpercből alig maradt idő a gólokat ünnepelni, úgyhogy azonnal nekiiramodtak, kötényeikben, matrózblúzaikban, rakott szoknyájukban. Copfjaik ide-oda verdestek, elszánt arcocskájuk izzadságtól ragyogott.

Kákó kapitánynak fogalma sem volt róla, hogy a nemzet első női futballcsapatát alapította meg. Ha tudta volna, akkor talán még büszkébben viseli a következményeit, mert elsőnek lenni, kitűnni a többiek közül – ez volt nyughatatlanságának és felfedezni vágyásának mozgatórugója.

Egy fűzős, magas szárú cipő talpa alatt állt meg a labda. Kákó majdnem kirúgta, mert miközben loholt, hogy elérje, csak a labdára összpontosított. Önkéntelenül fékezett, még mielőtt felismerhette volna Tili néni nevetségesen nagy méretű lábbelijét. Fölnézett. Valóban Tili néni magasodott előtte, jobbján két elegáns öltözékű felnőttel. Ekkor a két felnőttben fölismerte az anyját és az apját.

Zsömi, Dodó és Angelika is megtorpantak, tapodtat sem mertek mozdulni, mert nemcsak Tili néni tekintete fojtotta beléjük a szuszt, hanem a dóczys szabályzat is, amely szerint a növendékek akkor sem válaszolhatnak, ha kérdezik őket.

„Milyen jó kapus lenne…” – gondolta Kákó.

„Mint egy fiú…” – borzongott meg Kálmánchey Irén, és tetőtől talpig végigmérte sovány, beesett arcú lányát. Kákó támadó testtartásban állt, és csapzottan, konok tekintettel nézett rájuk.

– Mondj már valamit, Janikám! – kérlelte Irén az urát.

Ifj. Tüdős János büszkén kihúzta magát és összeszorította a száját.

Kisvártatva Dóczy Gedeon igazgató is megérkezett. Az iskola ablakain át kíváncsi diakonisszák és leány növendékek leskelődtek.

Dóczy Gedeon egyenesen Kákóhoz lépett, félretolta a fekete klottkötény fodrát. Előbukkant az orgonalila brokátselyemből készített csapatjelvény, és az igazgató dohánybűzös, bütykös kezével megfogta, majd leszakította. Mint egy trófeát, úgy tartotta a nyitott tenyerében, és elégedetten fordult az iskola falai mögött rejtőző közönség és a szülők felé. Régóta készült erre a tettenérésre.

– Nem ezt vártam tőled, Tüdős Klára! – szólalt meg tekintélyt parancsolóan Tili néni.

II. FEJEZET
Gedeon Frankenburg feltűnése

A mandátumátadás napján Kákó kora reggeltől egy gyerekcsapattal járta a város utcáit, és azt számolták, hány házon leng a nemzeti színű választási zászló Tüdős János nevével. Ez a spektákulum összegyűjtötte az utcák lakói közül mindazokat, akik méltóságát nem sértette a bámészkodás, így elsősorban a gyermekeket és a cselédeket. Louise, a neuchateli francia kisasszony néhány hete érkezett a Tüdős-házba a bécsi Fräulein helyére, és most háborogva igyekezett a kölykökkel lépést tartani.

– Vigyázzon a gyerekre, nehogy megint beteg legyen! – figyelmeztette Irén. – Tudja, hogy milyen könnyen megfázik, vagy elkap valamit. Megkínozza Pesten nagyon a doktor azzal a fogszabályozással. Szörnyű, hogy ennek a kis sovány békámnak mennyit kell szenvednie! Ha látta volna, milyen szerszámokkal feszítik az állkapcsát, hogy elférjenek majd szépen rendben a kis kusza fogai!

– Borzasztó, Madame! – sápítozott Louise, de nem merte szóvá tenni, hogy úri ház leánygyermekének utcán csatangolni közönséges és megengedhetetlen dolog.

Irén ezzel foglalkozott a legkevésbé. Egészen más miatt kínozta az aggodalom. Az orvosok szerint még legalább egy évet kellett várni arra, hogy minden kétséget kizáróan kiderüljön, a gyermek nem hordozza magában a szégyenletes fertőzést. Kákó csak homályosan gyanított valamit minderről. A havonta kötelező fogorvosi kezelések után a magánrendelő szófáján a fájdalomcsillapítóktól félálomban pihenve, akaratán kívül hallotta azokat a beszélgetéseket, amelyeket nem kellett volna hallania, és bár az elhangzottakat nemigen értette, azért elraktározta őket:

– Jani mindent feltett erre az egy lapra. Meg kell hogy válasszák! – sóhajtotta az anyja.

– Igen, igen – bólogatott a doktor.

– Mióta ismerem, ez a szíve vágya. Erre készült egész eddig. Ebből a lomha városból mindenáron kiformálni álmai városát.

– Persze – válaszolta szórakozottan a doktor, miközben halkan csörömpölt a szerszámait rakosgatva.

– Kenézyt ismeri? – kérdezte félénken Irén.

– Hogyne.

– Tudja… ő a kezelőorvosom… – szavait az a különös aura lengte körül, mint amikor valaki céloz valamire, amit nem szabad, nem akar kimondani.

A doktor abbahagyta a csörömpölést. Kákó szemhéján átsütött a rendelőben világító lámpa fénye, beledöfött a fájdalmas álom hullámai közé. Érezte, ahogy ellazul a teste, talán most elalszik, most, mindjárt…

– Tudom, Irénke – válaszolta megnyugtató hangon a doktor.

– De azt talán nem tudja, hogy Kenézy mindent elkövet, mindenkivel összefog, hogy Janit megbuktassa, ahogy az első választáson is. Gyűlölik egymást.

– Nézze, Irénke – állította meg a panaszáradatot a doktor. – Ezt meg kell értenie. Kenézy orvos, és tudja, hogy egy lueszes ember kiszámíthatatlan.

Kákó elnehezülő fejében a kortesek éjjeli zenéje visszhangzott, ahogy a választás napja előtt minden este húzták az ablakuk alatt: „Tüdős, Tüdős, Tüdős, / Háromszor is Tüdős, / Ő LESZ A KÖVETÜNK!” Álmában a Spalato felé tartó hajón ringatózott ismét, amikor a varázslatos görög és itáliai kirándulás befejeződött, és a kaisermanöver miatt nem kaptak Spalatóban szállást. Mindenhol katonák és málhák, tisztiszolgák aludtak a csomagtorlaszokra borulva. A fogadósok idegesen küldték ide-oda őket, de sehol sem volt hely.

– Higgyék el, jobb, ha visszamennek a hajóra és továbbállnak, mert ki van magából fordulva a város – magyarázták hadonászva, vörös, felfújt képpel.

– Spalatóig szólt a jegyünk – szeppent meg Irén.

– Hát most már hagyjuk a negyvennyolcat – morogta az apja. – De igaz, ami igaz, hogy ez a kopasz vénember, mint vaskapocs, úgy tartja össze a Monarchiát, hogy egyformán citerázik tőle a dalmát bakától a cseh dragonyosig minden katonája.

Ifj. Tüdős János kapott egy ágyat az egyik fogadós szobájában, és a világ legtermészetesebb módján hagyta odakint a kertben aludni a lányát és a feleségét. Forró nyár volt, hideg hajnalokkal. Irén egy nádfotelben aludt, Kákó pokrócféléket szerzett, és egy asztalra terítette lepedő, takaró gyanánt. Még mielőtt a didergés ébresztette volna őket, Kákó egy katona fölé hajló arcára riadt.

– Kisasszony, a köpenyem – húzogatta mosolyogva a holmiját.

Erre Irén is felkelt. A tengerparton éppen kikötöttek a halászcsónakok, és a halászok a kofák kosaraiba hajigálták a friss árut. Mosdatlanul és kócosan futottak, hogy megnézzék őket. Imádták a halpiacokat, és minden olyan látványosságot, ami nem turistáknak szólt. Itt talált rájuk az apja, aki egy bécsi házaspárral érkezett. A férfi banktisztviselő, sovány, szótlan figura volt, de a felesége vidám, bolondozós, kedves. Átmenetileg felajánlották a szállásukat. Mindannyian kapva kaptak az alkalmon. Mire ő és az anyja lefürödtek, az apja már homespun útiruhában indult a kaszinóba. Irén visszadőlt aludni, Kákót pedig a fiatalasszonyra bízta, akivel bebarangolták a várost, elkalandoztak a tengerpartra, és az illendőséget félretéve alsóruhára vetkeztek, és az öböl kőszikláiról ugráltak a tengerbe. Kákó nem tudott betelni a fiatalasszony humorával, életében nem találkozott még ilyen felszabadult felnőttel. Megígérték egymásnak, hogy ha Kákó egyszer Bécsben jár, feltétlenül meglátogatja majd.

– Jani! Hát te tudtad, hogy kokott? Elment az eszed? Én meg rábíztam a lányunkat! Hogyhogy már nem az? Hogyhogy az a banktisztviselő feleségül vette? Egy kokottot? Megáll a szívem! – jajgatott az anyja Spalatóban.

– Figyeljen ide, Irénke – hallotta Kákó ismét a doktor hangját a rendelőben –, mostanáig már ki kellett volna jönnie a tüneteknek.

– És a vetéléseimet… okozhatta?

– Okozhatta.

A katolikus polgári életformához szokott Louise nem nézte jó szemmel ifj. Tüdős János nevelési elveit, és szívesen megtiltotta volna a szerinte túlzottan engedékeny szülők nevében, hogy a választás utolsó napján Kákó az utcán rohangászva számolgassa az apja nevével kihímzett választási zászlókat. Hiába. Senki sem hallgatott rá, és most lesütött szemmel szaladhatott a Kákó nyomában összecsődülő gyerekbanda mögött. S még ennél is jobban bosszankodott azért, hogy föl kellett ugrania a reggelizőasztal mellől. A korábbi megbízóit, az anyagias, úri és percre beosztott, de zsíros életvitelt élő családot sírta vissza, akik a reggelit is úgy fogyasztották, oly komótosan és gazdag tálalásban, hogy inkább lakodalomnak tetszett, vagy valami jelentősebb ünnepségnek. A tea meisseni porcelánban ázott, sok rummal, illatosan, és a nagyságos úr mozdulatai olyanok voltak, mintha misét celebrált volna ápolt ujjaival, brillantinos bajuszával, barátságos tekintetével és biztató nyugalmával. A gyermekek tejeskávét kaptak, frissen illatozó zsemlével. A nagyságos úr előtt a sonka, lágytojás, méz, vaj, s a külön neki pirított kenyér tetszetős elrendezésben profán oltárképre emlékeztetett. Még olyan jelentős alkalmakkor sem volt ez másképpen, amikor valamilyen tárgyalás vagy utazás volt kilátásban, a jól szervezettség fel sem borzolta, nemhogy felborította volna a mindennapok nagyvilági rutinját. A ház ura büszke volt arra, hogy indulatok nélkül képes fegyelmezni gyermekeit. Velük áztatta be a kötelet, majd a belső szobában meztelenre vetkőzve várták a verést, ha rossz fát tettek a tűzre.

Louise-nak el kellett ismernie, hogy Kákó gyorsan tanulta a franciát, és ez ügyben könnyű sikereket ért el vele. De miért Kákó? Ez a borzasztó becenév is irritálta. Úgy vélte, legfőképpen az apja adja egykéje alá a lovat, mert a kisasszony még egy pofont sem kapott a szüleitől, ha visszafeleselt vagy nem engedelmeskedett. Sőt! Ifj. Tüdős János „Kákó házának” nevezte el a nagyerdei telekre épített hatalmas villát is, amit a mértéktelenül gyarapodó vagyonból vett. Sívó, sárga homokra épült ez a sestakerti villa a Nagyerdő alatt, de összkomfortos emeletes csoda volt, vízvezetékkel, sütőkemencével, étellifttel, háromféle hőmérsékletű pincével és kétablakos konyhával, amit táncteremmé lehetett alakítani vendégeskedések, szalonok idején. Irén szentélye a konyha volt, egyháza a háztartás, a kertészkedés és takarítás szertartásaival. Száraz homokra és szeles klímában szívós munkával kertet varázsolt. A férje szeme előtt a sestakerti telek azonban nem volt más, mint jó befektetés. Kákót – az anyja keserűségére – sem a kertészkedés, sem a háztartás nem érdekelte. Inkább babaruhákat varrt még a kukoricacsutkákra is, naphosszat rajzolt, olvasott, imádta a családi utazásokat. A regények, magazinok, hírlapok mellől alig lehetett a lecke elé ültetni. A német és a francia a regényekből és az élőbeszédből ragadt rá. Nanuka is kivételezett vele. Kákó, ha tehette, az unalmas villából visszamenekült hozzá a Péterfia utcai házba. Ha a Kálmánchey fiúk, Nanuka joghallgató fiai veszekedtek vele, a nagyanyja a saját gyerekeivel szemben is az unokáját védte:

– Ne bántsátok a kicsit!

Egy alkalommal Nanuka megelégelte a fiúk rumliját a lakásban, megszegve a tilalmat bement a szobáikba, összegyűjtötte a szétdobált holmikat, és látványosan elégetett mindent. Ekkor derült arra is fény, hogy Kákó titokban bejárt a szobákba. Rendszeresen ott rejtette el a fölöltöztetett csutkababáit, mert nem mert hazavinni egyet sem, félt, hogy az anyja nem engedi, hogy a fényesre portalanított lakásba bevigye őket. Ekkor a Kálmánchey fiúk Nanuka kedvencén álltak bosszút. Louise cseppet sem sajnálta, hogy valaki végre megleckézteti a Mademoiselle-t, és csak kuncogott kárörvendőn magában, amikor a kislányt a fiúk a pincébe csalták, ott addig pofozgatták, amíg kegyetlen kedvükből tellett, s azzal riogatták, hogy rázárják a pinceajtót, eldugják a kulcsot.

– Ne bántsátok a kicsit! – sikoltozta Kákó, hiába.

Senki sem hallotta a leskelődő Louise-on kívül.

A francia kisasszony azonban a Kálmánchey ifjakat sem kedvelte. Elégtétellel töltötte el, amikor parazita életüknek befellegzett. A kisebbikről kiderült, hogy hozzányúlt egy hivatal rá bízott pénzéhez. Nanuka a sarkára állt, és elkergette egyenesen Amerikáig.

– Jó, megtérítjük a kárt – sóhajtotta. – De te a szemem elé ne kerülj többet! Tűnj el ebből az országból! Kapsz egy hajójegyet Amerikába, egyebet semmit. Takarodj!

Louise úgy vélte, hogy a Kálmánchey-házban a férfiak mind felelőtlenek. Nanuka nagyobbik fia a debreceni korhelyekkel lumpolt. S amikor legjobb cimborája, Ady Endre Váradra költözött, és a kicsapongások végre alábbhagytak, a fiú ágynak esett, és tüdőbajban meghalt. Louise észrevette, hogy Nanuka csak a virágok között, az üvegházban töröl le egy-egy könnycseppet az arcáról, amikor a dézsákba szúrt karókon egyensúlyozó, a veranda ablakíveire fölfutó rózsákat és borostyánokat gondozza.

– Hogyan lehetséges, hogy ezek a fehér violák így virítanak, Madame, amikor kint esik a hó? – kérdezte tőle Louise.

Nanuka nem válaszolt. A verandán egy sámlin ült, ölében a gyúródeszkával, és kis staniclikat csomagolt, aztán tízesével, nagyság szerint összekötözgette őket.

– Mit csinál? – kíváncsiskodott Louise, de Nanuka gyűlölte a kíváncsiskodókat.

– Malacot tarkázok – válaszolta.

A francia kisasszony megsértődött. Az öregasszony Kákónak bezzeg minden kérésére tüstént magyarázni kezdett:

– Nem csinálok én ezekkel a virágokkal semmi különöset, fiam, csak mindennap megnézem, hogy melyik mit szeretne. Az egyik azt szeretné, hogy egy kis langyos lábvizet loccsintsak a tányérjába, a másik, hogy szedjem le róla a száraz leveleit, a harmadik, hogy kapargassam meg a tövében a kiszikkadt földet. Némelyik szeretné a meggörbült hátát süttetni a nappal, vagy hogy költöztessem kevésbé huzatos helyre. Hálából nyílnak, és a beteg növények is meggyógyulnak, ha valaki beszélget velük.

Louise számára a Tüdős-villában is szokatlan volt a környezet. Pénzben nem szenvedtek hiányt, ennek következtében a maguk módján maximálisan kihasználták a viktoriánus idők számos adottságát. Irén azonban szerette a népies egyszerűséget, és megszűrte a porcelánok, gyöngyfüggönyök, ezüst- és öntöttvas szobrocskák, vadászidillt ábrázoló festmények, bőrkeretes hímzések és a bronz falidíszek áradását. Anyjához, Nanukához hasonlóan, meglepően erős kézzel igyekezett a kezében tartani a háztartás vezetését, ugyanakkor együtt dolgozott a személyzettel. Az új idők új művészete őt sem hagyta hidegen, különösképpen ami a regényeket illeti. Ifj. Tüdős János pedig sohasem sajnálta vagyona jelentős részét arra fordítani, hogy az úri életformát a végletekig kiélvezze. Sokat költött modern és fölösleges berendezésre, műtárgyakra, a felesége divatos ruháira, szépítőszereire, de Tüdős-hagyomány szerint könyvekre, folyóiratokra is, amelyek az úri szobában a hatalmas üvegajtós szekrényekben gyűltek. Ifj. Tüdős János mintha a föld fölött járt volna mindig, és nem válogatta meg a szavait. Louise annak is fültanúja volt, hogy kemény hangon feddte meg apósát, Kálmánchey Móricot a fedezetlen pénzherdálás miatt. Gyűltek az óvatolt váltók, amelyekről Nanuka sem tudott. Móric a vejétől vagy kölcsönért kuncsorgott, vagy azért, hogy adósságait visszafizesse.

– Nem arra adtam, Móric – hordta le ifj. Tüdős János az öreget –, hogy anyósnak muffot vegyél, hanem hogy a váltódat rendezd. Még egyszer kifizetem a pénzt, de postára adom.

Nanuka életében nem hordott még muffot vagy selyemharisnyát, és soha el sem fogadott volna ilyen semmirevaló holmit. Kinek adhatta hát az öreg Móric ezeket az ajándékokat? Ifj. Tüdős Jánost az ilyesmi egyáltalán nem érdekelte. Abba sem szólt bele, amikor az apósa elunta a jól fizető ügyvédkedést, és Nanuka beavatása nélkül munkát váltott. Alacsony fizetésért mezőőrnek állt, és kikérte magának, ha ebben a döntésében megkérdőjelezték.

– Hagyd már el, ne bosszants! – förmedt Nanukára. – Meguntam már, hogy az igazság ellen beszéljek. Csúnya mesterség a prókátorság. Nekem elég volt!

– Jobban szeret a Hortobágyon pandúroskodni, mint egy kellemes irodában ügyfeleket fogadni – mentegette Louise-nak a férjét Nanuka. – A Hortobágyot nem lehet elmondani annak, aki külföldi. A magyarnak meg nem kell magyarázni, mert az szó nélkül is érti.

Louise szemében a Hortobágy egy darab Ázsia volt, azt pedig el sem tudta képzelni, hogy milyen kegyetlen lehetett a leáldozott betyárvilág, amiről olyan megindítóan tudott beszélni az öreg Móric. Tényleg nem értette, mi a szép a rideg gulyákban, a mogorva pásztorokban és a dübörgő ménesben. A pusztán épült kilenclyukú híd melletti csárdában citromos bort mértek hajnalig, amíg Móric tekintetesnek muzsikálni tartott kedve, együtt a cigánnyal.

Valójában a francia kisasszonyt nem az Alföld hangulata vagy a nagyerdei villa juste milieu-je, enterieurje foglalkoztatta, hanem sokkal inkább, hogy Klári kisasszonyt nem fogták kicsit szigorúbban. Mert, bár fontos, hogyne volna fontos az ország és a világ haladása, a vagyon hizlalása és egyéb jogos férfimulatságok, de nem lehet előbbre való, mint egy leánygyermek tisztes, polgári nevelése.

– Skandallum! – dohogott magában. – Még annak a botrányos footballnak sem lett semmi következménye. Hallatlan! Az iskolában sem!

A Tüdős-házban a gyermeket nem szabályozta szigorú napirend. Ha szórakozni akart – testvére nem lévén –, a nap bármelyik szakában összecsődíthette kuzinjait, és azokat a barátnőket, akik alig várták, hogy a leckeírás, házimunka, templom háromszögében percre beosztott életükből kiszökdöshessenek, és bizony mindig kikönyörögték magukat, mert Klári kisasszony gyerekszobájában eszeveszetten szárnyalhattak.

Leginkább színházat szerettek játszani, s akkor színház lett az egész házból. A direktor kiosztotta a szerepeket, majd a kölyökcsapat megrohamozta a fürdőszobát, ahol egy külön ládában gyűjtötték a jelmezeket, az innen-onnan összehordott ruhákat és limlomot, amit összekunyeráltak a közreműködő gyerekek családjaitól, vagy egyszerűen elloptak a quadruppból. Louise kisasszony csak téblábolt közöttük, rá se hederítettek, ahogy a nagyságos asszony, Kálmánchey Irén sem. Ő a zongoránál mélázott népdalokat játszva, énekelve, s előadása az egész házat felforgató „commedia dell’arte” aláfestő zenéje lett. Amikor a gyerekhad szavalt, a távoli szobából áthallatszó dallam és a szöveg úgy szólalt meg, mintha összhangjuk szándékos és előre megtervezett lett volna. Klára időnként a zongora alá bújt.

– „Ó, mily bohó valék” – énekelte az anyja.

– „Ó, mily mohó a légy” – énekelte vele ő.

– „Illatos ciprusok tövén” – kezdett egy újabb dalba Irén. Aztán még szomorúbbakkal folytatta, „Udvaromon három vályú, abból iszik három nyáj juh”, amiket még az apjától tanult, az öreg Mórictól, aki meg egyenesen a pásztoroktól tanulta a dalokat. Irén nótázása és a gyerekek zsivajgása általában csak addig tartott a szépséges gyertyafényben, amíg ifj. Tüdős János haza nem ért a kaszinóból. Ő csak a komolyzenét kedvelte, és féltek tőle, szeszélyes hangulatától. Klára legnagyobb bánatára anyja ilyenkor elfújta a gyertyát, lecsukta a zongorát, gyorsan bezavarta őket a gyerekszobába, vagy kifelé a kertbe.

Nem kellett közönség, passzióból játszották a színházast. A „Szegény asszonyok”-at improvizálni volt a legvidámabb. A szobák székeit egymásra hordták, hogy kis lakásokat emeljenek belőlük a „Komámasszony”, a „Szomszédasszony” számára. Kákó és Zsömi játszották a feleségek szerepét, és miután előbújtak a bútorokból eszkábált lakásokból, csókkal búcsúztak el „hites uraiktól”, majd bekötött fejjel konyharuhát csavartak kitolt hasukra, az ajtófélfának támaszkodtak, és sóhajtozva szidták egymásnak a férjüket. A kisfiúk eközben a fürdőszobát rendezték be kocsmának, és hangosan gajdoltak. A „szegény parasztasszonyok” addig így sopánkodtak:

– Hajja, komámasszony, ordítanak má!

– Hej, komámasszony, nehíz az élet!

– Abbiz az!

– Tuggya, tegnap is ríszegen gyütt haza a gazember!

– A zennyém is!

– Megint megvert, mert nem akartam újfent pájinkát hozni a kocsmábul!

– Én hozok! Hadd igyon, legalább elalszik, oszt békén hagy!

Egyszer a fiúk döglött macskát találtak a kertben, és nagy műgonddal felravatalozták. Klára és Zsömi gyertyát szereztek a kamrából, virágot szedtek a kertből, és kiloptak egy ezüsttálcát a tálalóból, amire a macskát kiterítették. Az egyik fiú csipkefüggönyt tekert maga köré, és a csengettyű hangját utánozva a menet élére állt, de előtte zengzetes és értelmetlen prédikációt rögtönzött. A siratóasszonyok a vállukra emelték a tálcán már büdösödésnek indult macskát, és fülrepesztő fejhangon zsoltárokat énekelve kanyargós utakra vezették a kis menetet, amely éppen a konyhaablak alatt haladt, amikor Erzsi cseléd gyanút fogott és kinézett. Ekkor megpillantotta a döglött macskát a kedvenc tálcáján.

– Na, ami sok, az sok! – csapta le a konyharuhát. Pillanatok alatt a gyerekek között termett, kikapta a kezükből a tálcát, a macskát a budiba dobta. – Akkor most szépen az egész drágalátos gyülekezet letérdepel! – parancsolta.

Senki nem mert ellenkezni, a performance-ot előadó színtársulat engedelmesen térdre ereszkedett, még a kezüket is összekulcsolták a nagy buzgalomban.

– Gyerekek, pakolni! – harsant fel Kálmánchey Irén hangja.

Erzsi bezavarta őket, s a láda újra elnyelte a függönyöket, rongyokat, kacatokat, az előadások becses jelmezeit és kellékeit. Mire a vendég gyerekekért megérkeztek a szülők, takaros rend állt elő, amiben nagy szerepe volt a szobalánynak, a szolgálónak és Erzsinek is.

Nem csupán a francia kisasszony sápadt bele a bohém gyerekvilág titkaiba. A footballcsapat híre gyorsan terjedt, és a város előkelőségei kizárólag az apa befolyásának tulajdonították, de semmiképpen nem tartották helyesnek, hogy a Tüdős Klárikát nem csapták ki azonnal a Dóczy leányiskolából. Az úri társaság kimondatlanul is úgy vélekedett: Klárika megérdemelte volna, hogy az iskolai tettenérésnél és a nyilvános szidásnál súlyosabb következménye legyen magatartásának. A választások előtt azonban még nem tudott olyan részletességgel és gonoszul szétszaladni a híre a rangon aluli eseménynek, hogy a városka sokallani kezdje egy kislány zendülését, és az számottevő veszélyt jelentsen a választások végkimenetelét tekintve. Többségben maradtak azok, akik úgy vélték, ifj. Tüdős János jogtanácsos és képviselőjelölt úr megválasztása – mind a művelt papok, tanítók, negyvennyolcasok és szenvedélyes népnevelő hazafi ősök okán, mind progresszív gondolkodása és politikai kapcsolatai miatt – többet ér annál, mint hogy kissé különc módon nevelt egyetlen leánygyermekének viselkedését szájukra vegyék.

A dóczysta felsőbb osztályos lányok azonban éltek a megtorlás jogával. Egyébként is rendszeres feladatuknak tartották az újoncok megregulázását. A csenevészeket, magányosokat szemelték ki maguknak, és amint lehetett, körbefogták, megjegyzéseket tettek áldozatukra, hónapokig nem hagyták békén, összesúgtak a háta mögött, nyíltan kinevették. Kákó tettenérésekor az ablakban csüngtek, és kevesellve a footballozásért kapott dorgálást, önbíráskodáshoz folyamodtak.

Kákó és Zsömi a tanítás végén elpiszmogták az indulást, és amikor teljesen magukra maradtak az osztályteremben, a nagylányok meglepték őket, rájuk csukták az ajtót, egyikük őrt állt, két debella pedig falhoz lökdöste Kákót.

– Na mi van, piros pudli?

A többiek Zsömit kerítették be.

– Zsömi kutyus, gyere, gyere – dörzsölte mutató- és hüvelykujját össze a kislány orra alatt az egyikük. – Jutalomfalat…

– Tudod, hogy a pudli a legokosabb fajta? – kérdezte a vezetőjük, aki hátratett kézzel és terpeszállásban állt, világossá téve, hogy ő a főnök.

Formás lány volt, a szeme sárgászöld. Kifejezetten szép vonásait még egy pattanás sem csúfította el. Csak a szemével kellett intenie, és a lányok engedelmeskedtek neki. Marcsának hívták, minden kislány ismerte, féltek tőle.

– A legjobban idomítható – nevetett fel véletlenül horkantva egyet az egyik debella. A horkanásra Marcsa összerezzent.

– Fogd be! – ripakodott rá.

Marcsa adta ki az első utasítást, a többiek vérszemet kapva újabb javaslatokkal egészítették ki a vezér eredeti terveit, olykor kegyetlenebbekkel, hogy a kedvébe járjanak.

Zsömire ráparancsoltak, hogy négykézlábra ereszkedve, egyesével ugassa meg a padokat. Kákó hiába kapálózott, semmit sem tehetett. Zsömi könnyeit nyelve, engedelmesen ugatott, és amikor az egyik padot kihagyta, meg kellett ismételnie a feladatot. Hatalmas fehér masnijait a földön húzta. Az egyik masni leesett, és Zsömi vörös fonata meglazult, majd vadul kibomlott, mire elszabadult fényes, göndör haja. Kákó nem is sejtette, hogy létezik ekkora göndör, vörös haj, ráadásul ez még csak a fele volt. A nagylányok már – mint a város polgárlányai mind – versengtek abban, hogy kinek van hosszabb és dúsabb haja, merthogy az volt maga a nőiesség, a női eszmény. Még hogy egy ilyen dundi, szeplős fruskának ekkora hajkoronája legyen!

– Ha azt akarod, hogy engedjük el a barátnődet, hogy is hívják?

– Kákó…

– Kákó? Hát ő is kutya? Mik vagytok ti, kutyafalka?! – hahotáztak.

– Nyüszíts! – parancsoltak Zsömire. – Nem félsz? Félsz, ugye?

– Ne nyüszíts! – csúszott ki Kákó száján, maga sem tudta, honnan veszi a bátorságot, a két debella nem engedett egy percig sem a szorításból.

– Azt mondtam, nyüszíts! – sziszegte Zsömi könnyes arcába Marcsa.

A debellák teljes súlyukkal Kákóra nehezedtek, aki többé nem mert vagy nem volt képes megszólalni, maga sem tudta. Elsötétült előtte a világ. Amikor ernyedt teste kezdett kicsúszni a debellák alól, a nagylányok megijedtek. Marcsa jobbnak látta, ha visszavonulót fúj, és sietve otthagyták őket.

Zsömi feltápászkodott, Kákóhoz szaladt, aki a földön ült, hátát a falnak támasztva, de feje tehetetlenül előrekókadt. Zsömi megrázta, mire Kákó kinyitotta a szemét.

– Hál’ isten! Azt hittem, meghaltál, te vézna!

Klára elmosolyodott, de rettenetesen érezte magát, hogy nem tudott segíteni.

– Ezt még megkeserülik – motyogta, nagy levegőt vett, könnyedén szökött talpra, úgyhogy Zsömi is megkönnyebbült.

– Ne törődj velük. Engem nem érdekelnek – mondta nyugodtan, azzal megfogta Kákó könyveit. – Viszem, mielőtt még megint összecsuklasz.

Kákó elnevette magát, és kiszedte Zsömi kezéből a saját paksamétáját.

– Szó sem lehet róla. Jó erőben vagyok, az a két mázsás banya is alig tudott lenyomni – rázta meg a fejét. – Könnyedén tudtam volna nyüszíteni helyetted, de nem érdemelték volna meg.

Azzal letette a könyveket, és fonni kezdte Zsömi haját. Úgy-ahogy a masnit is sikerült visszatennie. Zsömi hirtelen megölelte.

– Kákó, ígérd meg, hogy nem halsz meg – szipogta.

Barátnője viszonozta az ölelést.

– Drága, édes Zsömikém. Majd csak ha nagyon öreg leszek, jó?

A kapuhoz érve észrevették, hogy odakint az utca túloldalán Marcsa a két debellával pusmog. Talán aggódtak, hogy valami komolyabb bajt okoztak? Rájuk vártak? Kákó ekkor már tánclépésekkel haladt a kijárat felé, mögötte Zsömi is szökdécselt, mintha mi sem történt volna, épphogy csak nem énekeltek.

– Hadd lássák, hogy minket nem lehet megtörni.

– De miért ilyen gonoszak az emberek? – sóhajtotta Kákó.

– Nem szabad fölötte szemet hunyni! Meg kell büntetni! – tüzelte az urát Emmi. – Laci, kérlek, most ki kell állnod mellettem!

– Irénkém, itt volna az ideje Jánosnak levonni a konzekvenciákat, és megnevelni a kisasszonyt, amíg még lehet – próbálkozott Laci.

A család felháborodása azonban csak az aggodalmaskodó Irénig jutott el, s ő feltartóztatta a hisztérikus hullámokat, mert tudta, hogy mindannyian jobban járnak, ha az elégedetlenkedés, a kéretlen jótanácsok zuhataga – különösen a választások előtt – nem éri el ifj. Tüdős János ingerküszöbét, és ez előtt a küszöb előtt ő szívesen feláldozta magát, nem először és nem utoljára.

Klára fel sem fogta, hogy footballcsapatával mekkora vétséget követett el a „jó ízlés” és az „egyetemes keresztény kultúra” ellen. Hiába mutogatta egyetértést keresve az angol női footballcsapat magazinból kivágott fotográfiáját:

– Hát nem különös? A születésem évében, 1895-ben rendezték Londonban a világon az első női labdarúgó-mérkőzést. Nézze, Emmi néni, ez a hölgy, Nettie Honeyball, a British Ladies’ Football Club csatára rúgta az első gólt! Ugye milyen szép?

Sajnos, senkit nem érdekelt, hogy a gól vagy a hölgy szép-e.

– Ízléstelen – mondta Emmi.

– Ezt a nevet, ezt a Honeyballt te találtad ki? – kérdezte Irén.

Klára nemhogy megértést vagy felmentést nem kapott, de a család nőtagjai egyenesen kétségbe estek rajongásán. Érdeklődését rémisztő eltévelyedésnek titulálták. Az anyja és Emmi most azért is megszidták, mert általában nem korának megfelelő olvasmányokat olvas.

– Tessék! Itt az eredménye! – püffögött Emmi.

Rávette Irént, hogy zárják kulcsra az üveges könyvszekrényt. Összeszedték a szanaszét heverő lapokat, még a természettudományos Nature-t is, a Tolnai Világlapjá-t, az Új Idők-et. Az Erzsi által járatott Nagyváradi Napló-t rekvirálták.

– Ki látott újságot, pláne irodalmat olvasó cselédet? – háborgott Emmi.

Mintha a lapok és a kultúra ilyen széles körű megjelenése a házban, és az írni-olvasni tanuló leány gyermek találkozása a nagyvilággal, nem csak a dicséretes polgári műveltség terjedését szolgálná.

– Be kell látnod, drágám – magyarázta leereszkedően Emmi –, hogy az ismeretekhez való hozzáférést ezentúl ellenőrizni kell, hovatovább tiltani, ha szükséges.

– Jókai nem kerülhet a gyerek kezébe! – állt a cenzúrázók mellé Nanuka.

– Akkor a Magyar Remekírók sem – tette hozzá Emmi.

Kákó, mit sem sejtve a szigorításokról, ébren töltötte a választás napja előtti éjszakát, pedig nem szólalt meg az éjjeli zene, amitől annyiszor nem tudott elaludni az elmúlt hónapokban. Forgolódott az ágyában, lázas homlokkal, buzgón imádkozott, hogy az Isten, akiben nem igazán hitt, ne az apját büntesse az ő footballcsapatáért. De a bűntudat nem múlt el, hiába oszlott az éjszakai sötétség. Reggel, nyomában a francia kisasszonnyal, rettegve számolta a nemzeti színű lobogókat, s egyre kevesellte őket, ezért a távolabbi utcák felé hajtotta csapatát.

Nem sokat értett a politikából, de csodálta megközelíthetetlen apját, aki folyton gondolataiba merült, újságot, tanulmányokat olvasott, vagy cikkeket és beszédeket írt, s akitől menekülni kellett, mert nemcsak a választások előtt, hanem egyáltalán nem tűrte a gyerekzsivajt, ahogy a családi zsémbelődéseket sem.

Klára boldogan emlékezett vissza azokra a kivételes órákra, amikor az apja észrevette őt. Ifj. Tüdős János jogtanácsos, mint aki álomból ébredt, megörült, hogy a gyerekben nyitott hallgatóságra talál. Hosszú sétákra vitte a leányát, aki igyekezett lépést tartani az óriás mellett. Tudta is ő, ki az a Tisza István vagy Andrássy gróf, vagy hogy miért olyan jelentősek az ország iparosításának, a debreceni egyetemnek a tervei, de megérezte, hogy nem csak a Nagyerdő fái gyönyörűek… Legalább annyira varázslatosak apja látomásai a ragyogó városról, amely egy csapásra a porba fulladt, piszkos utcák helyére nőtt, a virágos sétányok mellett guruló kis üvegpalota-villamosok csilingelésével. Eltűntek az akácbozótok is, helyükön bankok és üzletházak emelkedtek, az erdő ösvényei nem a sötét rengetegbe vezettek tovább, hanem a világhírű egyetem épületéhez, amely előtt szökőkút magasodott, köves út vitt a sporttelephez, onnan a Sestakertbe, a tanári villasorok modern épületeihez. Nem értette Klára, hogy mit jelent majd, ha Magyarország szabadabb lesz, mint Anglia, gazdagabb, mint Franciaország, és függetlenebb, mint Amerika, de az ígéret olyan lelkesítő volt, hogy mindezek hallatán ugrándozni kezdett az apja mellett.

A ház apraja-nagyja javában a választási eredmények kihirdetésére készülődött. Kákó bevágtatott az anyja szobájába, és sámlira állva segített begombolni a ruhája nyakát, miközben Irén idegesen fogadta a fodrászt, aki a toilette-tükör elé egy spirituszmasinát hozott. Erre tette a kétágú sütővasat melegedni, majd különféle formákra kezdte kefélni és tűzni Irén haját. A kontynak való műhajfonatot a függönyre tűzte, a forró sütővasat szélsebesen forgatta, hogy kihűljön, aztán újságpapírba csavarva kipróbálta, s ha megfelelt, dupla hurkákat bodorított Irén hajába, majd a végén felaggatta a vendéghajat is. Kákó beszívta az otkolon, a púder, a pörkölt papír és a spiritusz szagának érdekes keverékét. Kelletlenül indult a konyhába, ahova Nanuka ebédelni hívta.

– Hogy ízlik a leves, Kákó? – kérdezte a nagyanyja, és leült a konyhaasztal mellé. – Majd visszamégy anyádhoz, ha megetted.

– Klára vagyok, Nanuka!

Erzsi keze egy pillanatra megállt, miközben a konyha vízcsapjába öntötte a moslékot. A lefolyóból áporodott bűz csapta meg Klára orrát, és a maradék étvágya is elment. A konyhában nehéz szagok terjengtek. Itt aludt és reggel itt mosakodott Erzsi és a szakácsné. A szennyvizet és a moslékot is a csapba öntötték. A családtagok szobái ezüsttel, brokáttal, csipkével cicomázva csillogtak a tisztaságtól, amely fölött a naphosszat portalanító Nanuka őrködött. A nagyvilág számára nemrégiben felfedezett, de sajnálatos módon mégis láthatatlan bacilusok ellen percenként kereszthuzatot nyitott, főként az ebédlőben. Az ebédlőasztal a napszakhoz illő étkezések szerint gondosan megterítve állt, s itt nem voltak érzékelhetőek a bántó szagok. A szalonokban és szobákban az úri közönség orrához nem jutott el az emberi test, a cselédek esti és nappali kipárolgása. A cseléd az cseléd volt, és az is maradt, inkább ellenség, mint engedelmes, hűséges szolga, és a legkisebb nézeteltérés esetén azonnal kitették a szűrét, hálátlannak titulálták, még ha száz esztendőt szolgálta is az úri házat. Ebben Nanuka sem ismert tréfát. A cselédekre mint szüntelen gondra tekintett, egyik feladatára a sokmilliomnyi közül, s elvárta a cselédtől, hogy hallgasson, engedelmeskedjen:

– Hisz megvan mindene, kosztja, kvártélya…

– Jól van no, Klárikám – nézett most szelíden az unokájára Nanuka. – Nagylány vagy már, nem kellenek ezek a buta becenevek. Csak híznál egy kicsit, elfúj a szél.

Klára némán nekilátott újra, hogy megbirkózzon a húslevesből kihalászott főtt répával és a champignonnal, ami folyton lecsúszkált a kanálról.

– A papa fog győzni, ugye, Nanuka?

Tekintetét rászegezte a nagyanyja ajkaira.

– Afelől nincs kétségem – bólintott megnyugtatóan Nanuka.

Az ablakból kiláttak a főutcára, ahol akkora volt a tömeg, hogy kivezényelték a huszárezredet a rendfenntartás érdekében.

– Igyekezzetek! – sürgette őket Móric nagypapa.

– Meghallgatjuk a beszédet – mondta Nanuka –, azután segítesz varrni.

Beszédeket nem szeretett hallgatni, de a közös varrásokat mindig nagyon várta. Nanuka nemcsak stoppolt és igazított, hanem teljes báli ruhákat is alkotott a család nőtagjai számára. Klára adogatta a gombostűket, míg a nagyanyja öltögette a szalagokat, fodrokat, a selymekből alkotott ruhakölteményeket, és mesélt. Mesélt a saját lánykoráról, amikor a bécsi divat összecsukott esernyő vékonyságú alakot hirdetett, a párizsi divat pedig ismét tournure-t és abroncsot a szoknyaaljban, széles, sűrű rüssel, s a kalapok egyre fantasztikusabb alakokat öltöttek. Télen az Alföldön, a bálok idején nem lehetett sáros a szoknya. A leányt dézsába állították az abroncsos szoknyájában, nagykendővel takarták le a fejét, hogy a dugóhúzós loknik ki ne nyúljanak a havas esőben. A dézsát két béreslegény fogta fülön, felkapták a kisasszonyt és gyalogosan vitték a fogadóba. Klára együtt nevetett a nagyanyjával, ahogy egyikük felidézte, a másikuk megpróbálta elképzelni a látványt.

– De ugye majd nekem fiákert hívnak? – kérdezte meg a biztonság kedvéért.

Irén feltűzte a virágkoszorús fekete csipkekalapját, és elindultak.

– Még mindig az én legnagyobb lányom a legszebb, pedig ezt a selyemruhát nem először látom rajtad, Irénkém… – jegyezte meg Móric nagyapa.

Irén neheztelt az apjára, mióta otthagyta a jól jövedelmező ügyvédi praxisát, és elfogadta a csekély fizetést biztosító mezőrendőr-kapitányi állást. Haragudott, hogy nemcsak az ügyes-bajos dolgaikban jeles képviselőjüket vesztett parasztok, de Nanuka is hiába jajgatott. Kálmánchey Móric megmakacsolta magát. Nagy hetykén maga hajtotta a város ötfogatos echós szekerét, így indult a szolgálatba a Hortobágyra. Nem kívánt mást, mint elkobozni egy-egy fokost a még megmaradt betyároktól, s a pásztoroktól megtanulni a betyárnótákat, amiket már alig ismert a világ. A kasfarba a gyorsan férjhez ment Irén helyett idővel már unokáját vitte. Klára kisebb korában földöntúli örömmel várta a kirándulásokat, mert sohasem aludtak a mátai csárda vendégszobájában, hanem a tűz mellett, subába burkolózva a puszta földön a széles és félelmetes Hortobágyon.

A Kossuth-szobornál már az ifj. Tüdős János nevét skandáló lelkes tömeg látványa fogadta őket. Móric nagyapa előresietett, hogy a hölgyek számára elfoglalja a tribünön kijelölt helyet.

Tüdős János a városházán vette át mandátumát, és onnan hömpölygő emberáradat kísérte a szobornál gyülekezőkhöz.

Klárát a győztesek izgalma kerítette hatalmába. Csillogó szemmel, büszke mosollyal tekintett anyjára és nagyanyjára, akik végre visszamosolyogtak rá. Klára elkapta az anyja kezét, az arcához vonta, nevetve összevissza csókolta.

– Mamuskám! – kiáltotta kacagva, és ettől kezdve aztán hosszú évekig így szólította az anyját. – Győzött a papa!

Kálmánchey Irén is meghatottan törölt le egy bizonytalankodó könnycseppet a pillájáról, maga sem tudta, miért ez a nagy elgyengülés, amikor oly sok idegeskednivaló lesz még a nap folyamán, hogy bele sem mert gondolni, szeretett volna már minden dicsőségen túl lenni, és kifésülni a hajából a loknikat, hogy hűs hálóruhában a párnák közé dőljön egy regénnyel a kezében, majd ájult alvást színlelve, de vad féltékenységig fölajzva magát várja meg ura illuminált érkezését a házasságon kívüli nemi élet szerény keretei közül. Annál viharosabb kihágáson, mint a város titkos tivornyahelyein való mulatozás, a jogtanácsos úr, mostanra országgyűlési képviselő úr, biztosan nem járt, és nem is fog, mert arról idejekorán tudna a cselédség. Ha az urának holmi színésznőcskékkel vagy házasasszonyokkal viszonya lenne, annak azonnali híre hozzá is eljutna. S mivel a férjes asszonyok liaisonja csak regények univerzumában, esetleg a dekadens váradi, pesti vagy párizsi művészvilágban eshetett meg, az úri közönség férfi tagjai, ha egészen fesztelenül akarták érezni magukat, a város fülledt mulatóit látogatták.

Irén elképzelte, hogy ott feledi majd magát – szétnyíló selyemből félig kibontva – a hitvesi ágyon, hogy ura borgőzös gerjedelemmel, félálomban magáévá tegye, s ő egy kokott szerepét játszva az ébrenlét és képzelet küszöbén átadja magát a tolakodó férfitestnek, s annak kimerült visszahanyatlásakor a női fantázia körvonalazatlan érzékiségében maradva hagyja magán eluralkodni teste öntudatlan mozdulatait, mindaddig, amíg a kibírhatatlan ideig fokozott izgalom sóhajokat szakít ki belőle, s a valósághoz semmilyen módon nem kapcsolható cselekményben a drámai végzet beteljesül.

Ekkor a tribün mellett álló, idegen fiatalember alakján akadt meg a tekintete, aki egy alig észrevehető kalapemeléssel köszöntötte őt.

Ebben a felhevült, ritka pillanatban, amikor ifj. Tüdős János képviselő úr a legnagyobb városi előkelőségek koszorújában az önálló bank alapítását ígérte, és az 1875-ös tőzsdekrachot követő lassú konszolidáció lehetőségeiről beszélt, Klára élete első, veszedelmes drámai pillanatát élte át.