KOVÁCS KRISZTIÁN

A FÉNY MAGÁNYOSSÁGA

Kovács Krisztián: A fény magányossága

Copyright © 2026 by Kovács Krisztián

ISBN: 978 963 598 516 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Terdik Benjámin

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Nagy Márton, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller, történelmi

Almár Ivánnak, és mindazoknak, akik az égben keresik a megfejtést e kis kék bolygó létének titkaira

A mű kitalált történet.

Bár sokat merít a valóságból, a benne szereplő nevek, személyek, helyek és események a szerző fantáziájának termékei. Ha bármi valódi – élő vagy már halott – személyekre vagy helyekre emlékeztet, az pusztán a véletlen műve.

1.

TAVASZI NAPSUGARAK A REDŐNY RÉSEIN ÁT. Apró aranyrögök a szőnyegpadlón. A depresszió aznapi első hulláma a hajnal szokatlanul fülledt levegőjében. Andor az ágyban pihent, ernyedt testtel, és vagy egy órája szüntelenül a plafont bámulta. Az íróasztalán heverő kutatási eredményekre gondolt. A kérdésre, amit kapott, és a válaszra, amit hamarosan adni lesz kénytelen, de amiről még fogalma sem volt. A betűk, halott jóbarátja betűi, melyek megtöltötték a paksamétát, mintha egyenesen az agyán táncoltak volna, dühös lépteik nem hagyták, hogy az első ébredés után újra megtalálja az álmot.

Könyökére támaszkodva feltápászkodott, és a redőnyre sandított. Az ágy alig akarta elereszteni. Túlságosan könnyűnek tűnt visszahanyatlani, de a kötelességei bizsergették a tagjait. Amit meg kell tenni, azt meg kell tenni. Gyarlóságai listája talán hosszú, de kötelességeinek elmulasztása nincs a tételek közt, a kötelesség pedig ezen a reggelen elsősorban a serpenyőt, a forró zsírt és a benne rotyogó rántottát jelentette.

Amíg csupasz lába a padlószőnyegre ért, és vakon a papucsát kereste, sorra vette a napi programját. Miután Rózit elindítja a Kölcsey Gimnáziumba, délelőtt kelletlen találkozó vár rá egy Szilvágyi Erzsébet nevű újságíróval. A nő a Kossuth Kiadó és a Magyar Nemzet megbízásából készül interjút készíteni vele, amely a róla szóló portrékötet részét képezné majd. Feltette magának a kérdést: nem túlzás ez? Negyvenhárom éves volt, az utóbbi éveket jobbára ismeretterjesztéssel, semmint kutatással töltötte, és tartott tőle, hogy a portré majd kidomborítja szakmai hanyagságát, amit ő is csupán a napokban ismert fel.

Az MTA Csillagvizsgáló Intézete úgy vélte, ez kitűnő reklám az eredményeik ismertetésére, különös tekintettel a magyar–kubai együttműködés keretében a Havannai Csillagvizsgáló Intézet számára reparált asztrográfra. A Detre László halála után megbízott igazgató, Szabolcsi külön megkérte Kajetánt, hogy az interjúkban okvetlenül említse meg az intézet nemzetközi együttműködéseit. Akkor kiről is szól ez a könyv majd? Ő csak beszél, de a történetét mások írják.

Andor saját, kézzel írott jegyzeteire pillantott. Ott állt a nagy halom papír az éjjeliszekrényen, egy részük gyűrötten hevert a földön, rajta jellegzetes macskakaparása. Felszedegette a padlóról, és egy kupacba rendezte. Az estére tervezett előadása részletei. Jegyzetek, jobbára kuszán egymásra dobált szavak és félmondatok, melyek sehogy sem akartak kerek egésszé formálódni. A fejében élt az ív, amelyre a gondolatait készült felfűzni, de mikor a gondolatból szavakat kellett formáljon, a figyelme elkalandozott, az elméje pedig bezárt. Túl sok gondolat versengett egy pillanatnyi figyelemért azokban a napokban.

Andor hallgatózott; a lánya megfordult az ágyban, a szomszéd szobában megreccsentek az ágyrugók.

Épp Rózi volt, aki megkérdezte:

– Apu, nem sok ez? Minden este előadást tartasz.

– Szeretem – felelte egykedvűen, de igaz volt ez még? Egykor valóban szerette, az ’50-es évek második felében rajongva, a ’60-as évek elején és közepén még mindig rettenetesen, abban a turbulens időszakban, amikor mindenki a Holdra készülődött, és csak az volt a kérdés, ki ér oda előbb, de vajon igaz-e még ’75-ben is? Rózi szemfüles lány, és okos; az egyik legokosabb, és bár tinédzser, és a saját belső világa jobban érdekli, mint amely körülveszi, az apja érzéseit még mindig jól olvasta. Tizenkét éve élnek kettesben – ha a szomszéd Nusi nénit nem számoljuk –, volt idejük egymásra hangolódni. Az utóbbi napok eseményei tükrében Rózi kérdése még inkább jogosnak tűnt, és Andor nem is hitte, hogy gondterheltsége kívülről is ennyire látványos. Így aztán a kérdésre válaszul belenézett egyetlen gyermeke szemébe, és kimondta, amit igaznak vélt.

Estére az Urániába volt hivatalos, a TIT rendhagyó eseményére. A mozi a ’69-es Űrkaland című filmet vetíti majd. Némely szovjet és amerikai híradás szerint ez ihlette az Apollo–Szojuz ötletét. Ott lesz a vásznon Gregory Peck és Gene Hackman, és ott lesz ő is velük, Kajetán Andor, hogy a filmet követően a látottakról elmélkedjen a közönséggel közösen, és beszéljen a közelgő randevú űrkutatási jelentőségéről. Szabolcsi külön kérte, hogy kímélje meg a filmet az éles kritikától. Ez most nem a kendőzetlen őszinteség, inkább egyfajta baráti magasztosság pillanata. Nincs szükség esztétikai megfejtésre, és a megjelenteket sem ez fogja leginkább érdekelni. Felesleges aggodalom volt, Andor a rövid, Asiagóban tett tanulmányút óta erőltetett optimizmusuk ellenére is kedvelte az amerikai filmeket.

A két esemény közt Andornak a Svábhegyen volt jelenése. Félkész publikáció várt rá az asztalán, találkozó egy csehszlovák kollégával, Jakub Poláčekkel, aki egész váratlanul jelentkezett be nála. A közös, ’62-es, Asiagóban eltöltött tanulmányi hónapok óta csak egyetlen alkalommal találkoztak Prágában. Gyanakodva tekintett az események elé: a táskájában őrzött kézirat és Poláček felbukkanásának különös összecsengése felidézte előtte Daróczy Csaba arcát. Két nappal korábban a fiatal tiszt szemében egy kérdés ült, miközben az éjsötét Városliget fái alatt ácsorgott, de Andor egyelőre nem tudta rá a választ. Talán épp ez nem hagyta, hogy egy-egy gondolat többet időzhessen tudata fókuszában pár kósza pillanatnál.

Az utóbbi két évben Daróczy volt a kapcsolattartója a katonai felderítésnél. Kifejezetten intelligens és udvarias fickó, kellemes társaság, ha eltekintünk találkozásaik jellegétől, és az egyetlen figura ’61 óta, akitől Andor nem kaparta rögtön a falat. Mégis, legutóbbi kérésétől és az átadott kézirat súlyától vibráló feszültség költözött a zsigereibe, és nem akart múlni. Életében először olyasmit kértek tőle, amire nem volt képes nagyvonalúan bólintani. Ami szembement minden létező morális meggyőződésével. A konyhaasztalon hagyott symphoniás dobozra pislantott. Gondolta, kilép az erkélyre, és elszív egy szálat.

A reggeli révedezésből Rózi billentette ki. Jobb vállát masszírozva jelent meg a szobaajtóban. A májusi fülledtség miatt térdig érő hálóruhát viselt, csupasz vállai fehéren kandikáltak ki a szürke anyagból.

– Baj van? – kérdezte Andor a lánya vállára bökve. Lenyűgözte szikár testfelépítése és sporttól kimunkált, fiatalos izomzata, amit a párbajtőr formált. Ő maga soha életében nem sportolt. A kitartás és az erőfeszítés számára mást jelentett, így még inkább tisztelte érte Rózit.

– Húzódás. Semmiség.

Látta az arcán a kínlódást. A semmiség nem így fest. Azt is tudta, hogy Rózi tisztában van apja aggodalmaival. Mindig is túlságosan aggódott érte, a csenevész kislányért, aki szálkás testű tinédzserré érett. Andor a munkában nem ismert lehetetlent, megküzdött azért, ami, úgy vélte, jár neki, és nem kért elnézést. A kétségei gyötörték ugyan, birizgálták erkölcsi kérdések. Hol könnyebben, hol nehezebben, de átlépett rajtuk. Nem volt törtető, inkább realista. Felmerült benne, vajon szakmai előmenetele saját tehetsége, vagy szerencsés helyezkedése következménye, és miután nem mindig látta át világosan, olyan keményen dolgozott, hogy senki se kérhesse számon. Élete összes magabiztosságát a munkájába csatornázta, de mi maradt így a személyes életére? Csupa aggodalom és félelem, hogy nem elég, amit apaként adni képes, hogy nem tudja megvédeni a lányát a körülöttük fortyogó világtól. A félelem olykor görcsössé tette, ha bensőségesen kellett Rózihoz szólnia, aki egyébként is küzdött a pubertáskor elszigetelődésével. Mikor a lányára nézett, hála és büszkeség töltötte el, de nem volt olyan naiv, hogy ezt összekeverje saját szülői teljesítményével. Így aztán az átdolgozott éjszakák miatti fáradtság vagy egy kellemetlen húzódás a vívóteremben ugyanazt a választ érdemelte mindkettőjük részéről: semmiség.

– Rántotta? – kérdezte Andor.

– Lekváros kenyér.

– Főzök kávét.

– Azt majd én lefőzöm, csak felöltözök.

A viaszkosvászon terítőn a napsütötte konyhában rubinként csillogott a kiömlött áfonyalekvár. Nusi majd jön, és bosszankodva teszi szóvá, hogy megint minden ragad, hiába takarítják el addigra a reggeli romjait. Kedélyes panaszai a mindennapjaik részévé váltak, ahogy Nusi néni nagymamapótlékká érett Sára halála után. Hatvanas évei közepén járt, alig volt húsz, mikor megszülte az ikreit, akik azóta saját családot alapítottak. Mindketten vidékre költöztek, miután Nusi eltemette a férjét, akit váratlanul elvitt egy tüdőembólia.

Csak átlépett a szomszédból, be az ő családi kettősükbe, és hálás volt érte, hogy jöhet. Ikerfiai saját családjukkal törődtek vidéken, a férje a háború óta a földben nyugodott, Andor pedig egyébként is tudatosan távol tartotta lányát a Lipótmezőn lakó nagyanyjától, mintha az őrület ragályos lenne, így ez Nusival kitűnő üzletnek bizonyult. Nusi eléldegélt a nyugdíjából, és sértésnek vette, ha a gyakori felvigyázásért Andor fizetni akart. Kénytelen volt titokban a kardigánja zsebébe csempészni a bankjegyeket, vagy apró ajándékokkal kedveskedni neki.

Sára is odavolt érte. Hamar egymásra találtak, amikor ’62-ben apósa közbenjárásával beköltözhettek a Dózsa György úti lakásba. Kéretlen tanácsaival ostromolta állapotos feleségét, hogyan polcolja fel a lábát, hogy a harmadik trimeszterre ne dagadjon tovább. Recepteket hozott neki szélhajtó ételekről, hogy a gyerek ne legyen hasfájós. Tessék sok cukorral inni a kávét, mert attól a baba majd mosolyogva születik.

Andorba belemart a hiányérzet, és önmagát is meglepte a különös émelygés, ami a gyomrából kúszott felfelé. Nézte a lányát, ahogy már a második lekváros kenyeret tömi magába. Sportoló, emlékeztette magát, temérdek energiára van szüksége. Úgy issza a forró kávét, mintha hideg sör lenne tikkasztó nyári melegben. Kutatta arcában a felesége vonásait. Sosem volt jó ebben, egyszerűen nem volt szeme hozzá. A nyilvánvaló jelek azonban nem is lehettek volna szembetűnőbbek. Rózi olyan magas volt, mint Sára, sűrű szálú, sötét haját is tőle örökölte. Kajetán arcában volt valami nyers durvaság, valami megközelíthetetlenség, amit talán csak az idő és a vele történtek faragtak ilyenné. Szeme bizalmatlanul csillogott, de ebben Róza szerencsére nem hasonlított rá. A lány szeme csillogott, mint egykor az anyjáé, finom arccsontja, állának éles metszése és keskeny szája barátságos árnyalatot adott neki. Olyan ember volt, akit látszólag könnyű kedvelni, és aki barátjává fogad, ha azzal megmenthet téged. Az apjában fellángoló büszkeség nem azoknak a tulajdonságoknak szólt, amelyekben rá hasonlított, épp azoknak, amelyekben különbözött tőle, a langaléta, magának való tudóstól.

Olykor még a nagyapját is látta benne. Nem a törtető építészt és tehetséges festőt, hanem Kajetán Ádám szorongását, és állandó rettegését, hogy történelmi koruk elárulja a családjukat, hogy elragadja tőlük azt, amit együtt építettek. Nem bízott önmagában. Sokszor akkor is tépelődött, amikor határozott és kemény kézre lett volna szükség. Az ital persze segített, no meg a művészet. Utóbbi volt a menedéke, az ecset és a vászon, ami csak élete utolsó időszakának kálváriájában hagyta cserben. Rózinak ugyanezt jelentette a sport. Belső teret, ahová megnyugodni tért vissza. Andor vágyott rá, hogy belépjen ebbe a világba, ahogy gyerekként vágyott arra, hogy láthassa az apjáét. Ahogy kitekintett a konyhából az átjárón át a nappali falára, rájött, hogy járt már azon az elképzelt helyen.

A rekamié felett egy replika lógott. Nyomokban James Whistler Nocturne in Black and Gold című festményét idézte. Andor apja festette emlékezetből a világháború alatt. Reprodukciója az égen a semmibe foszló lövedékek villanását vegyíti a budapesti csillagfénnyel éppúgy, ahogy az Ajtósi Dürer sor és a Szent Domonkos utca sarkán álló ház pincéjéből látszott az utcafronti rácsokon keresztül ’45 februárjának elején, amikor felettük amerikai B–25-ös bombázók motorja duruzsolt szűnni nem akaró zúgással. Egyszerű címet adott neki: Sötétség.

Andor emlékeztetőnek tekintette, hogy sose feledje a küzdelmet, amit ellene vív.

2.

MEGTEHETTE VOLNA, hogy beköltözik az intézetbe, ahogy megannyi kollégája tette. Kényelmesebb lett volna a napi utazás és az éjjeli munka szempontjából. Meg is fordult a fejében, mikor ’56 tragikus ősze után egyedül maradt az Ajtósi Dürer soron. Aztán megismerte Sárát, megszületett Rózi és a lehetőség az új lakásra, így már nem volt miről beszélni. Jóbarátja és kollégája, Kemenesi Gyuri mondta neki egyszer: minél többen vagyunk, annál kevesebb a munka, és több a pletyka. Ami persze nem feltétlenül volt igaz, inkább csak Gyuri általános életfilozófiáját tükrözte. Hétfőn még feleslegesnek érezte a munkáját, kedden meg akarta váltani a tudományos világot. Andor most, az épülő Planetáriumhoz megbeszélt találkozóra tartva régi és talán egyetlen barátján töprengett, és a kéziraton, ami úgy összezavarta. Az előzéklapján Gyuri neve állt.

Megpróbálta elterelni a gondolatait, és eszébe jutott Detre. Állítólag megölte magát, hét hónappal korábban. Az intézet élete a feje tetejére állt. Megbízott helyettese, Szabolcsi Ede átmeneti megoldás volt, a kultúrpolitika malmai közben észrevétlenül őröltek. Detrét nem könnyű pótolni, király volt ő köztük, teljhatalmú úr; akárki nem ülhet olyan székbe, amelynek korábbi gazdája Albert Einsteintől és Max Plancktól tanulta a haladó elméleti fizikát. Detrével akadtak bőven nézetkülönbségeik, de Andor sem vitatta, kinek köszönhető az intézet háború utáni gyors fejlődése.

Amikor ’54 nyarán Gyurival karöltve először járt nála azon a meglehetősen steril hangulatú felvételi beszélgetésen, az intézetben összesen hat csillagász dolgozott. Létszámuk azóta közel megötszöröződött, nem utolsósorban Andor szervezési munkájának is hála, melyet még a Szputnyik-megfigyelések idején végzett. Detre hálás volt neki. Ha nem értettek is mindenben egyet, mindvégig a kölcsönös tisztelet hangján szóltak a másikról. Kajetánt a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte, hogy a Detre lakásán rendezett privát összejövetelekre sosem volt hivatalos, ahogy az sem, mik hangzottak el ott róla. Mindketten fontosak voltak a hatalom számára, ki így, ki úgy. Nem akartak sem barátok, sem ellenségek lenni. Így volt tiszta, a legtisztább, ami akkoriban megadatott.

Némely kolléga megkérdezte Andort, nem akar-e igazgató lenni. Neki meg sem fordult a fejében, amíg Rózi egyik este elő nem hozakodott vele.

– Én a tiszta munkát szeretem, nem a bürokráciát. Az intézményvezetők elsősorban politikusok és csak másodsorban tudósok.

– De a Laci bácsiról még majd csillagot is elneveznek. Gyuri bácsi mondta régen – érvelt a lánya. Andor tudta, ha Gyuri ilyet mondott, azt gúnyból tette, bár ettől egyszer még igaz lehet.

– Laci kiváló diplomata és középszerű tudós volt, kislányom. Ha így lesz, az emléke kapja a csillagot, nem a munkássága.

– És akkor? Ki legyen az új főnök? – vetette fel a dilemmát Rózi. Andornak voltak is válaszai, meg nem is.

– Sokan vannak. Szeidl Béla, Balázs Lajos, Balázs Béla. Esetleg Almár Iván. Bár Iván most épp a Földmérési Intézet igazgatóhelyettese, aztán meg Pencen szervezi a Geodéziai Obszervatóriumot. Ebből is látszik, hogy mindüket a munkájuk mellől kellene elcitálni, és tartok tőle, bárkire esik is a választás, annak a tudományos pályája véget is ér.

Andor úgy hitte, aznap reggel is két beszédtéma uralja majd az intézetet: az utódlás lehetséges kimenetele, és Detre halálának körülményei. Az öngyilkosság ténye talán már több volt, mint pletyka, de suttogtak depresszióról, és olyan lelki betegségekről is, melyek pontos meghatározását senki sem ismerte. Andor a maga részéről Detre halálában is igyekezett ápolni vele a jó viszonyt. A párt saját halottjának tekintette, és az is volt, nélkülük talán nem jut ilyen messzire. Mindazonáltal legbelül motoszkált egy kérdés, amelyet még suttogva sem mert feltenni magának. Vajon amit ő érez időnként, nem ugyanígy depresszió-e? Az anyja küzdött vele, élete végén az apja is, vajon Andort mi kímélhetné meg tőle? Nincs talán elég oka rá?

Tartott az interjúkötet ötletétől. Mi több, a lelke mélyén szívből gyűlölte. Megszámlálhatatlan interjút adott azóta, hogy ’57-től rendszeresen hívták a rádióba, majd később a tévébe is, és ebben a mostani ötletben épp az taszította, amit az interjúkban szeretett: hogy legfeljebb nyolc-tíz kérdés után véget érnek.

A találkozót a Népligetbe beszélték meg, nem messze az épülő Planetáriumtól. Néhány jól elkapott fotó, háttérben az épület alapzatához kiásott sáros gödörrel. Nem épp a tudományos fejlődés és növekedés metaforája, de megteszi. Andor nem bánta a semleges helyszínt. Mintha a nyitott tér és a természet közelsége megoltalmazná mindattól, amit nem akar elmondani. Elhallgatni kívánt információktól duzzadt a bensője. Félt, hogy egy megfelelően megfogalmazott kérdés olyasmit enged a felszínre, aminek a mélyben lenne a helye.

Eleve a kötet ötlete is túlságosan korainak tűnt. Andor még fiatal volt. A könyv arrogancia azokkal szemben, akiknek inkább kijárt volna az elismerés. Ellenben az ő arcát látták a tévében, az ő hangja szólt a rádióban, az ő neve állt a Mázlis Virgo-könyvek borítóin, amit iskolások ezrei olvastak. Gyuri alakja visszakúszott a gondolataiba. Róla kellene könyvet írni, de már nincs kérdés, amit megválaszolhatna.

Aztán eszébe jutott a kézirat, és hogy ez így nem teljesen igaz.

Kulin György mesélte neki, hogy eredetileg a háború alatt tervezték a Planetárium felállítását. Carl Zeiss vállalata küldött is egy csillagvetítőt, de az amerikaiak bombázni kezdték a fővárost, és a műszernek nyoma veszett. Andor arra gondolt, ezek azok a történetek, amelyek könyvbe kívánkoznak, nem az ő élete. Miért is nem jutott soha eszébe, hogy leírja őket? Telis-tele a feje hasonló anekdotákkal, ő mégis inkább Mázlis Virgo történeteit írta. Azt vették az emberek, az kellett nekik.

Emlékezett Bay Zoltánra, aki halvány akcentussal görgetve a magyar szavakat azt mondta neki, írjon gyerekkönyvet, mert annál jobban semmi sem őrzi meg a tudomány iránti lelkesedést. Nem csupán magába sűríti, de tovább is adja az arra leginkább fogékony közönségnek. Borongós, fülledt délután volt ’61-ben, a hattagú magyar–szovjet delegáció vastag zakóban, izzadva lépdelt végig a George Washington Egyetem murvás gyalogútján. Felettük szürke felhők úsztak, az eső ígéretét hordozták.

Bay jó kedélyűen, bár némileg gyanakvón vezette körbe őket a campus területén, és legtöbbször Andorral elegyedett szóba. Andor elmesélte neki, hogy részt vett a fizikus egy előadásán még ’48-ban az MTA campusán. Úgy tűnt, Bayt rosszul érinti az emlék. Alig pár héttel később Bécs érintésével az Egyesült Államokba emigrált. ’45-ben rádióvisszhangot észlelt a Holdról, elsőként Európában, magyarországi munkássága iránt látszólag mégis keserűséget érzett.

Egy ízben így fordult Andorhoz:

– Nem hallotta a hírt? Már nem vagyok magyar.

Andor huszonkilenc éves volt akkor, és végtelenül hálás Detrének az ajánlásért és a pártnak a lehetőségért, hogy öt napot az amerikai fővárosban tölthet. Szinte sértette Bay vacsora közben elsuttogott pikírt megjegyzése. Nem tartotta magát patriótának, de rosszulestek a hazájára kimondott gúnyos szavak. Eltelik majd néhány év, és megérti Bayt, de akkor elnéző kellett legyen. Tisztelte, és tanulni akart tőle. Az indulás előtt Sára arra kérte, miközben megszorította kezét a lakásajtóban, hogy szívjon magába és hozzon haza mindent, amit csak tud. Igyekezett engedelmeskedni. Megcsókolta a feleségét, a karjába vette és az égbe dobta alig hároméves lányát, aztán elköszönt tőlük.

Olyan rég volt, és annyi minden változott azóta. Amikor ez a Szilvágyi Erzsébet nevű újságíró feltette a kérdést a Népliget fái alatt ülve, hogy meg tud-e nevezni egy fordulópontot a szakmai előmenetelében, ahonnan a felívelést datálja, hazudott valamit. Hosszan beleszívott az ujjai közt egyensúlyozott cigarettába, és arra gondolt, mi várt rá Washingtonból hazatérve.

3.

RÓZI EGYSZER azt mondta neki:

– Apu, te túl gyanakvó vagy.

A kérdés: az volt mindig is, vagy azzá vált? Esetleg azzá tették? Nem szeretett távolságot tartani az emberektől, és szkeptikusan tekinteni rájuk. Tudta, hogy bizalmatlannak tűnik, és hogy a legtöbben rögtön elkönyvelik magának való tudósembernek, akit megfertőzött a népszerűség. Tapasztalat volt ez, csupa csalódást keltő élményben gyökerező tudás, ami megkeményítette az idegeneknek szánt szavait. A nyilvános előadások utáni kérdezz-felelek, vagy egy-egy könyves esemény, dedikálás más lapra tartozott. A nyilvánosság felszabadulttá, a bizalmas közeg feszélyezetté tette. Olykor túlságosan is. Ha valaki az orra alá tolta a Végtelen sötétet vagy az Űrkutatási kalauzt, rögtön gyanút fogott, mi dolga lehet ott. A Mázlis Virgo-olvasókat legalább értette.

– Én csak egy dologhoz értek, és azok nem az emberek. Ebben anyád jobb volt – felelte Rózinak.

A lány elgondolkodott.

– Mindig ezt mondod – őszintén dühösnek tűnt rá emiatt. – Azért mondod, mert ha megbántasz valakit, akkor az nem a te hibád?

Érett gondolat. Valamiért nem hitte, hogy saját.

– Ezt kitől hallottad?

– Senkitől.

– Mégis kitől?

– Mondom, senkitől!

– Nusitól?

– Apu!

Egyre több volt az olyan beszélgetés, ahol Rózival szemben védekezni kényszerült. A lány még nem látta át az életet, de érezte, hogy közel jár hozzá, ahogy az évei száma növekszik. Egyszer megkérdezte:

– Hogyhogy nem nősültél meg újra?

– Azt hittem, jó neked így. Vagy hiányolsz valamit? Megmondhatod nyugodtan.

– Nem… Csak, hát, végül is… Nem tudom, nem lehetett volna-e jobb, de amúgy jó így is.

– Anyád közelébe senki sem ér.

Nem biztos, hogy jó válasz. Rózi nem tudhatja, alig maradt emléke róla. Talán csak megfoghatatlan jelenlét a múltban. Nincs kézzelfogható bizonyítéka.

– De neked lehet, jó lett volna. Tudod, ha van itt egy nő.

És ha Andornak jó lett volna, Rózinak is jó lett volna. Érezte, hogy ez a gondolatmenet lényege. Saját gondolatok. Saját érzések.

– Ó, de hát, van itt egy nő – mosolygott a lányára, és az visszamosolygott, de mindketten tudták, hogy a felvetés nem légből kapott. Újra eszébe jutott a jelenet, amikor Szilvágyi Erzsébet a feltámadó szélben előbányászta retiküljéből a Végtelen sötétet. Andor megkérdezte, olvasta-e, vagy csak a szignóját akarja. A nő láthatóan nem értette, mi köze a kettőnek egymáshoz. Azt felelte, olvasta, majd hozzátette, az utolsó szóig. Andor nem állhatta meg, hogy ne vizsgáztassa tovább:

– És melyik részt találta a leginkább gondolatébresztőnek?

– Nos, leginkább a marsi életkörülményekről írt részletek tetszettek. Úgy érzem, hogy ön eléggé pesszimista, ami az emberiség más bolygókra való átköltözését illeti.

– Mert ez csupán tudományos fantasztikum. Nem realitás.

– És a Hold?

– A holdra szállás egy különleges és megismételhetetlen helyzet elkerülhetetlen következménye volt. Csodálatos epizódja az űrkutatás és az emberiség történelmének, de a haszna manapság vajmi kevés. Hogy úgy mondjam, a Hold meghódítása nem garantálja, hogy záros időn belül további bolygókat látogathatunk meg a naprendszerünkben, amit jól mutat az Apollo-program leállítása, majd teljes átszervezése.

Emlékezett arra a napra ’72 decemberében. Engedetlen volt, és a katonai felderítés a lányán keresztül adott rövid leckét neki hazaszeretetből és lojalitásból. Nem tehetett mást, fejet hajtott. Nem akarta tudni, mi a másik lehetőség. Apu, te túl gyanakvó vagy, hallotta Rózi hangját a fejében. Azért vagyok gyanakvó, mert nem értek az emberekhez.

– A Holdra szállás közvetítésekor ön is lelkes volt – folytatta Szilvágyi.

– Lelkes és naiv – engedett meg magának egy félmosolyt Andor, ahogy eszébe jutott az emlék. – Valójában ott nem az Egyesült Államok és a Szovjetunió, nem is a NASA és a Kozmikus Kutatások Intézete állt szemben egymással, még csak nem is a kommunizmus és a kapitalizmus. Szakemberek álltak szemben egymással: villamosmérnökök, rakétamérnökök, hőtechnikai, robotikai és anyagmérnökök. Fantasztikus emberek, az asztrodinamika, az orbitális mechanika vagy a navigáció szakértői. És tudományos pályafutásuk során először egy kicsinyes politikai játszma hatására korlátlan anyagi erőforrásokhoz juthattak hozzá, amiből ki is hozták a lehető legtöbbet. A tudományos kutatás azonban nem ismeri a hasznosságot mint mértékegységet. A hasznosság vagy a megtérülés gazdasági kifejezések, amelyekkel nem a tudósok, hanem a politikusok számolnak el. Nekem is időbe telt, míg megértettem, hogy az a pár év, az Apollo-missziók kora kegyelmi időszak volt, amely nem engedte láttatni a küldetések gazdasági hasznát.

Nem csak gyanakvó vagy. Cinikus is, bár nem tévedsz. Tudta, hogy Detre ezt vágná a fejéhez, és nem csak ő. Tudta azt is, hogy illendő lenne odafigyelni a mondandója cizelláltságára. Azzal is tisztában volt, hogy az interjúk leiratát már azelőtt el fogja kérni, hogy abból folyó szöveg születne. Látta a piros tollvonásokat és áthúzásokat, melyekből majd újra megtanulja, hogy kellene körültekintően fogalmazni. Írni tudott, és erre büszke volt, az élőszót azonban gyakran befolyásolta szenvedély vagy feszültség.

– Tudja, láttam nemrég az édesapja egyik művét – váltott témát élesen Szilvágyi.

Andor nem értette, hogy jön most ez ide.

– Nagyon kedvelem az édesapja stílusát, ha mondhatok ilyet. Terveztem is róla cikket írni, de sajnos nem hagyták jóvá. A háborús korszaka, ha lehet ilyet mondani, túlságosan is… szürreális volt az én ízlésemnek, de amit előtte és utána készített, azok csodálatosak.

Andor nem volt rajongó alkat, így nem igazán tudott mit kezdeni az ehhez hasonló beszéddel. Sagannal és Feynmannal is úgy társalgott, ahogy a házmesterével tette, és úgy látta, ezek az emberek épp erre az egyszerűségre vágytak. Szilvágyi arcában most megcsillant valami abból a tűzből, ami a fiatal anyák szemében ég, amikor a Mázlis Virgo-könyveket dedikáltatják vele. Általában sikerült mosolyt erőltetni az arcára, de most kudarcot vallott. Még sosem kérdezték nyíltan az apja művészetéről, ő pedig hálás volt ezért.

– A Végső orchidea, tudja? – mondta Szilvágyi. – Gyönyörű nő.

Az az átkozott festmény. Átmenet Kajetán Ádám korai realista stílusa és a későbbi szerelmévé váló absztrakt közt. Csupán szövet, valamint gondos mintákba csavart víz és festék. Kellemetlen emlék, a bűnbánat, a kínzó lelkiismeret stigmája. Maga miatt, az apja miatt, az eltékozolt életek okán.

Tudja, persze hogy tudja. Ott lóg a Népművelési Intézet kiállítótermében a Váci utcában. Nem túl értékes darab, ahogy egyik Kajetán-festmény sem, de megvannak a maga csodálói. A szocializmus sikertörténete: a tehetség átörökítése, a dekadens művészet és az előremutató tudomány szintézise. Hogy gyűlölte Kajetán a lánya hátára adni felmenői tehetségének terhét. Nem győzte tudatosítani benne, hogy az elvárás, amit a környezete a neve hallatán hozzá kapcsol, valójában nem létezik. Ő maga teheti semmissé. Tehetséges kardvívó volt, és egyszer Andor azt találta mondani, egyszer még az olimpián is indulhat.

– De én nem akarok az olimpián indulni – felelte Rózi, és Andor átérezte, amit a lánya érez. Hogyha nem indul az olimpián, akkor csalódást kelt az apjában.

– Nekem mindegy – felelte. – Csak érezd jól magad – de Rózit nem győzte meg. Egyelőre tanárnak készült, és Andornak ez éppúgy megfelelt, mint az olimpia. Ő sem kapott intelmet az apjától, mikor ’46-ban hazaért a Magyar Rádió Bródy Sándor utcai épületéből egy új szenvedéllyel a zsebében. Megfogadta, hogy ő sem teszi, de a kimondott szavak olykor cserben hagyták. Épp, mint egy interjúhelyzetben.

– Lehet tudni, ki volt a modell? – ütötte tovább a vasat Szilvágyi. – Mármint az apjáé? – Andor megvilágosodott. Rájött, hogy a nő pontosan tudja, ki a modell, és a festményt sem véletlenül hozta szóba. Az is csak most tűnt fel neki, milyen óvatosan igyekezett az újságíró személyes vizekre terelni a beszélgetést. Nem akart a modellről beszélni, sem az anyjáról és az apjáról, ahogy nem akart Horányi Hannáról sem, és főleg nem akarta négyük életének közel tragikusan összekuszálódott szálait felidézni. Tudta, hogy egy őszinteségi roham végzetes következményekkel járhat. Kellő rutinja volt ennek elkerüléséhez. Nem maradt más megoldás, hazudott.

– Apám egyik munkatársnője volt akkoriban az Építéstudományi Intézetben.

– Értem – bólintott Szilvágyi. Pókerarca mögött enyhe csalódás bujkált. – Jól tudom, hogy ön gyerekként szomszédja volt a költő Horányi Hannának?

Andor ahhoz a trükkhöz folyamodott, amit annyiszor használt, ha nem volt ínyére válaszolni. Úgy tett, mintha a kérdést sem hallotta volna. Visszakérdezett:

– Milyen névre is írhatom a könyvet?

Kikattintotta a tollát, és kezébe vette a Végtelen sötét vászonkötéses kiadását. Annyi haszna volt a találkozónak, hogy addig sem töprengett Gyuri kéziratán. A kéziraton, amire egyre inkább a sajátjaként kellene gondolnia.

4.

ROSSZ SZÁJÍZT HAGYOTT benne az interjú. Reszketett a gyomra, ha arra gondolt, hány alkalmat kell még kibírnia. Hányszor kell majd kitérő vagy ferdítésekkel teli választ adnia, hogy oltalmazza az egyetlen dolgot, ami igazán az övé? Személyes élményeit és érzéseit. Ezeken kívül valójában kevés dolog felett volt hatalma.

Miközben felszállt a 21-es buszra a Moszkva téren, eszébe jutott Detre, és az első alkalom, amikor belépett az igazgató irodájába. Az egyetem utolsó évfolyamában volt egy tanáruk, Károlyi László, ő ajánlotta be őt és Kemenesit. Károlyival nem voltak barátok. Dehogy. Számos jó hangulatú beszélgetést folytattak azonban az Astoria és a Kossuth utca kereszteződésében álló Espressóban. Károlyiban az volt szimpatikus, hogy a hallgatóit egyenrangú félként kezelte. Az idősebb tudósok látszólag elérhetetlenül magas katedráról szónokoltak, érzékeltetve a diákokkal, hogy tudásuk sosem fogja megközelíteni az elégséges szintet. Károlyi különbözött tőlük.

Bár párttitkár volt, a maga köré gyűjtött három-négy fős hallgatói társasággal olyan témákat érintett, amelyek a képzés során fel sem merülhettek. Egyik alkalommal a kocsmában, a lambériának dőlve és egy csésze feketét dajkálva azt kérdezte:

– Miért vetjük el folyton a régit, ha rábukkanunk valami újra?

Arra célzott, hogy a természettudományokban az emberi tudás nem halmozódik, hanem sokszor kicserélődik. Hatására számos régi tudásanyag kárba vész, amiről az sem derül ki, vajon használható-e még.

– Ez évezredes tapasztalat az emberiség történetében – szúrta közbe valaki. – Nincsenek véletlenek. Ami elvész, arra valójában nem is volt szükség.

– Azért ez így a tudományos fejlődés durva leegyszerűsítése.

– Szerintem sokkal nagyobb baj, ha a régi tudást az új tükrében hamisnak állítjuk be, pedig a maga korában az volt az abszolút igazság – jegyezte meg Andor. – Ez nagyobb bűn, mint örökre veszni hagyni.

– Miért is? – kérdezte egy másik társuk.

– Mert a bélyeg a tudományban lemoshatatlan. Kitörölhetetlen – bólintott Károlyi.

A buszon ülve Andor arra gondolt, mintha ez a múltba vesző gondolat is most személyesen neki üzenne. A lemoshatatlan bélyeg. A kitörölhetetlen hibák.

Eszébe jutott egy másik alkalom, amikor Károlyi azt kérdezte:

– Determinizmus vagy véletlen?

– Mire gondol a tanár úr?

– Az emberi létre.

Akkoriban még némileg unortodox, már-már filozófiai megközelítése volt ez az evolúciótudománynak.

– A véletlen túl nagyvonalú, túl megengedő, a természet nem lehet ennyire naiv – mondta valaki.

– Hagyjuk meg a biológiai determinizmust a szociológusoknak.

– Herbert Spencer azt hitte, hogy a természeti törvényszerűségek egy az egyben rávetíthetőek a társadalomra.

– Egyvalamivel nem számolt – nevetett fel Andor.

– Éspedig? – kérdezte Károlyi.

– Az ember emocionális lény – vágta rá. Eszébe jutott az anyja, ahogy ott ücsörög bágyadtan a Lipótmezőn egy hatalmas ablak előtt a szikrázó napsütésben, és szomorúság lett úrrá rajta. – Bár az emberi elmének is megvannak a maga mechanizmusai, véleményem szerint semmiféle általánosítás nem engedhető meg. Az emberi érzések megfertőzik a tényeket, így a tudomány kizárólag akkor működtethető, ha az emóciókat tökéletesen le tudjuk választani róla.

Micsoda naiv gondolat. Valóban komolyan gondolta? Kívül maradni önmagán? Egy lánygyermek odahaza mindezt felülírta. Felülírta a megalkuvás vágyával együtt, ami az életüket biztosította. Gondolatai Róziról Detrére kalandoztak. ’54-ben, a nyár egyik kíméletlen hőhullámának kellős közepén találkoztak odafent a Svábhegyen. Az igazgató nyakig begombolt hófehér köpenyben várta őket, homloka gyöngyözött az izzadságtól. A hőmérséklet érezhetően csökkent, miközben a kétlovas fogattal felfelé tartottak a találkozóra. Detre szabadkozott is miatta, és azt ígérte, hamarosan autóbusz viszi fel a dolgozókat az intézetbe. Most Andor a halálára gondolt, az utolsó percekre. Vajon kívül tudott maradni önmagán, vagy épp ennek kudarcára ébredt rá a végén?

Gyuri tartott Detrétől, és későbbi viszonyukat tekintve jól kalkulált. Ő nem akart kívül maradni. Tudta, hogy az lehetetlen. Az Andor fejében sorjázó arcképcsarnokban Sára következett. A busz állott levegőjében, a budai dombok közt zötykölődve halott feleségére gondolt, aki az egyik intézeti karácsonyi bálra tartva kérdezte meg:

– Milyen ember ez a Detre?

– Szigorú.

– Mint az apám?

Apósában, Hargitaiban és Detrében csupán látszólag volt közös vonás a szocialista rendszerbe vetett elkötelezett hit. Előbbi megkapta tőle, amit várt, utóbbi viszont csak azért lépett be a pártba, hogy megfigyelhesse, mi zajlik a pártszervezeten belül. Mindkettő egyfajta kibékülés a sorssal, vagy talán nem? A szigor azonban kétségkívül egyezett.

– Nem, nem úgy.

– Okos?

– Persze hogy okos. Nagyon okos.

Általános szavak különleges jelentéssel, gondolta most Andor, mert az okos annyi mindenre igaz. Vajon Detre mit szólt volna Gyuri kéziratához? Óvta volna a szerző saját szellemi termékéhez való jogát, vagy a kollektív jó érdekében éppen hogy máglyára dobta volna?

Az a megbeszélés ott, ’54-ben meglehetősen formális és steril volt. Detre feltett nekik pár egyszerű kérdést az érdeklődési körükről, diplomamunkájuk témájáról, lehetséges kutatási területükről. Megközelítőleg húsz perccel a beszélgetés kezdete után felállt, jelezve, hogy a találkozó véget ért. Andor és Gyuri zavartan egymásra néztek. Kopogtak az ajtón. Egy szomorú szemű, de kedves arcú fiatalember dugta be rajta a fejét. Sportos testalkatához hibátlanul illett az öltöny és a nyakkendő.

– Uraim, hadd mutassam be önöknek intézetünk kiváló napfizikusát, Dezső Lórántot. Lóránt, rád bíznám az urakat, elvégre ez a te kezdeményezésed. – Andor meglepődött. Felületesen ismerte Dezső munkásságát, olvasta a cikkeit a Csillagászati Lapokban. Izgalmasan fogalmazott, és tartózkodott a száraz mondatszerkezetektől. Andor társaságban sosem mondta volna ki, de részéről Detrére ugyanez nem állt.

Érezte a Detre hangjából áradó ellenszenvet, de nem tudta mire vélni. Kellett néhány hónap közös munka, mire megértette. Akkor úgy vélte, ehhez nekik bizonyára semmi közük. Dezső kedves embernek tűnt, bár kissé szétszórt volt. Hadart, mintha folyton késésben lenne. Minden mondatba igyekezett annyi szót zsúfolni, amennyit az csak elbírt.

– Úgy tudom, önöknek van már gyakorlata a távcsőrendszerek kezelésében.

– Igen, uram – mondták szinte egyszerre. Nem túl szerteágazó gyakorlat, az igaz. Demonstrátorként töltött idejük alatt volt szerencséjük megismerkedni a csillagászati műszerekkel. Élesben is kipróbálhatták a komparátort meg a 60 cm-es teleszkópot.

Dezső azt mondta, közvetlenül alatta fognak dolgozni. Kész tényként közölte, nem lehetőségként, amitől Andor szíve megdobbant, és megbökte Gyuri oldalát, aki mosolygott pelyhedző bajusza alatt.

– Hamarosan új távcsőrendszer érkezik az intézetbe, amely több kutatónak adhat majd lehetőséget, ezért szükségem van gyakorlott fiatalokra, akik gyorsan tanulnak, precízek és hatékonyak.

– Mi azok vagyunk, uram.

Dezső megállt egy pillanatra. Tőlük északra emelkedett a Budapest-kupola klasszicista homlokzata, falai mögött a Zeiss-Heyde távcső. Andor lelki szemével is látta a szürkésfehér gigászt odabent pihenni, miközben a tűző napon ácsorogtak. A napfizikus végigmérte őket, aztán elmosolyodott.

– Semmi szükség erre az uramozásra. Csak Lóránt. Így egyszerűen.

Andor a busz harákolását hallgatva arra gondolt, mennyi minden változott azóta. Detre és Gyuri meghalt, Dezső önállósította magát, és a főnökével való, végzetesen elmérgesedett viszony okán Debrecenbe költöztette a Napfizikai Obszervatóriumot. Azóta nem is találkoztak. Fogyott a világ körülötte, és fogytak az emberek. Jöttek persze újak, némelyik tehetséges, éles gondolatokkal, de a bennük lobogó tűz és tudásszomj őt magát inkább irritálta. Felesleges buzgalomnak tűnt. Többre értékelte a higgadtságot és a kevés kérdést. Nem bízott az újoncokban, és ennek nem volt köze a szorgalmukhoz vagy a szakmai felkészültségükhöz.

Gyanakvó, hát persze hogy gyanakvó.

Táskáját az ölébe ejtette, kioldotta a csatját, és kivette Gyuri kutatási anyagának hanyagul összeállított kéziratát. Felcsapta a vaskos köteget, hogy végre rávegye magát az olvasásra. Minden pillantást bűnnek érzett.

Gyuri sokszor elmondta: minél tehetségesebb vagy, annál nagyobb a kockázata, hogy eltévelyedsz. Nem volt pontos persze, és nem saját gondolat. Aldous Huxley írta a Szép új világban. Ez volt Gyuri kedvence. A háború végén még őrzött belőle egy ütött-kopott példányt, amit végül nem tudott megmenteni a tiltólistától és a bezúzástól. Andor sosem kérdezett rá, vajon önmagára gondolt-e, vagy őrá. A kézzel írott lapokra pillantva úgy vélte, a válasz nem is kérdéses. Itt ül egy eltévelyedett ember, és rendületlenül izzad a 21-es busz trópusi klímájától.

Eltelt öt év a temetés óta, de a gyász most intenzívebb volt, mint az utóbbi időben bármikor. Újra életre keltette élete minden veszteségét. Az anyját, az apját, Sárát és Horányi Hannát. Hannánál lecövekelt egy pillanatra. Eltelt harminc év azóta, hogy a fiatal nő belépett az életükbe, és majdnem húsz, hogy kilépett onnan, mégsem hagyta nyugodni. Vajon hol lehet most? Mit csinál? Ír-e még egyáltalán? És ha él, őriz-e még Andorból bármit azon a távoli helyen?

A katonai felderítés jól tudja, hogy odahaza, a Dózsa György úti lakás előtéri tárolószekrényének legalján egy szürke dobozban ott lapulnak Hanna kötetei. Csupán a hírneve és áldozatos munkája okán hunynak szemet az eltévelyedés felett. Ott sorakozik mind a hat vékonyka kötet a Föníciától a Lusta bolygón át az Álmok egy kurta madzagonig. ’56 óta a kultúrpolitika a tiltott könyvek listáján tartja, akárcsak Huxley regényét. Vegyítik a devianciát a pornográfiával, és ellentmondanak a szocializmus eszméinek. Andor értette, persze, melyek a hatalom által kifogásolt részek, de számára csupán csodásan fűzött szavak maradtak egy olyan embertől, akitől az angol nyelvet kapta.

Tán szerelmes volt a nőbe? Egy szűz kamasz fiú szexuális vágyát könnyedén felidézte most magában, de nem tudta, összemosható-e ez a szerelemmel. Hanna személyisége mágnes volt, a hangjában szikrák pattogtak, melyekből bármikor tűz serkenhetett. Talán ez fertőzte meg az apját is. Bűvkörébe vonta, és nem engedte szabadulni. A jutalma bűntudat lett, és szenvedés.

Andor most úgy érezte, szellemek veszik körül. Ott ülnek vele a rázkódó, recsegő 21-es buszon, és felfelé tartanak a Csillagvizsgáló Intézetbe. Detre, Dezső, Lovász Miklós vagy Dénes Imre. A szülei, Sára és Horányi Hanna. Emlékezett, mit mondott neki a lány az első hosszabb beszélgetésük alkalmával. Andor a csillagászi ambícióit ecsetelte egy naiv kamasz lelkesedésével:

– Az alkotó sosincs elkésve. Mindig időben van, mert neki nem létezik idő. A tudós ellenben az idő és így a számok rabja. Kalitkában van. Nehéz sors.

Andor érezte a kalitkát. Ő volt benne.

5.

ETA, A TITKÁRNŐ azzal fogadta, hogy egy férfi várja a szobájában. Andor intett. Tudja, persze, meg volt beszélve. Nem tette hozzá, hogy a férfi korán érkezett, amit otrombaságnak vélt. A buszon képtelen volt elmélyedni a kéziratban. Gyuri első, elmaszatolt szavai újra és újra összezavarták, és remélte, talán az irodai magány és néhány szál Symphonia segít majd.

– Alighanem német – szabadkozott Eta, mintha lenne miért. Csehszlovák, mormolta Andor, de a nő meg sem hallva folytatta. – Ne hallgasson rám, hát tudja, hogy botfülem van az ilyesmihez!

Andornak csekély emlékei maradtak Jakub Poláčekről. Ő képviselte a szemlélődő csendet Asiagóban, ’62-ben. Egész idő alatt úgy tűnt, hogy nem is igyekszik beilleszkedni közéjük. Nem kereste a társaságukat, egyszerűen csak megbújt a társalgások peremén, hébe-hóba hozzátoldva néhány megjegyzést az eszmecserékhez. Volt egy harsány francia kolléga, aki nemegyszer heccelte vele, hogy folyamatos hallgatása mintegy beismerése annak, hogy hírszerzési céllal érkezett. Andor tudta, az élcelődés csak félig vicc. A Csehszlovák Tudományos Akadémiánál dolgozott, az Ondřejovi Obszervatóriumban valahol Prága mellett. Asiago után csupán egyszer találkoztak. A ’60-as évek végén Andor előadást tartott az aktív galaxismagok spektroszkópiájáról a csehszlovák fővárosban. Poláček akkor is távolságtartó volt, a kézfogáson és köszönésen túl egyetlen árva szót sem beszéltek. Ezért is tűnt különösnek váratlan bejelentkezése.

Kajetán fogta a táskáját, és lendületesen benyitott az ajtón.

– Guten Tag, Doktor Kajetán – köszöntötte Poláček. Az a-t á-nak ejtette, a szóvégi n-t elharapta. Andor asztalánál ült, ujjaival idegesen dobolt egy halomba rakott papírtömb tetején.

Akcentusa előcsalta az Asiagóban töltött napfényes hetek emlékét. Úgy formálta a szavait, mintha latin születésűként birkózna a germán szótövekkel, holott morvaországi dialektusa torzította ilyesformán a beszédhangokat.

Nyurga ember volt, erősen ritkuló halántékkal. Bőre sápadtnak tűnt az ablakon beáradó fényben. Korához képest túlságosan mély ráncai valamiféle lappangó betegségre utaltak. Élesen metszett orrán vékony, drótkeretes szemüveg ült. Szögletes állkapcsán kósza szőrszálak bukkantak fel, melyek kitértek egy bizonytalan kéz borotvájának útjából. Megtörtnek tűnt, mintha csupán kópiája lenne az embernek, akit legutóbb Prágában látott. Hosszú, kecses zongoristaujjai közt egy doboz Bel-Air cigarettát forgatott.

– Elnézést – mondta Poláček. – Rossz szokásom, hogy kutakodom, ha új helyen járok. Egy ember holmija sokat elárul a személyiségéről.

Kilépett az asztal mögül, és kezet nyújtott. Kézfogása gyenge volt, tenyere nyirkos. Visszaadta Andornak a székét, nehézkesen mozogva megkerülte az asztalt, és lehuppant a vendégszékre.

– Örülök, hogy ismét találkoztunk – mondta szenvtelenül Andor. – Miben lehetek a segítségére?

– Úgy tudom, maguknál ez tiltott árunak számít – mutatta fel a paklit. A hangnem, a célozgatás a katonai felderítés embereinek retorikáját juttatta Andor eszébe. Megborzongott a gondolatra.

– Az csak egy szuvenír – ütötte el, és átvette a dobozt. Nem hazudott: egyetlen szál sem hiányzott belőle, a dohány vélhetően elvesztette minden erejét. Afféle kabala volt. Richard Feynmantól kapta ’65-ben a Budapesten rendezett Nemzetközi Fizikai Kongresszuson. A Mátyás Pincében elköltött vacsora során ajándékozta neki, miközben a háttérben szólt a hegedű, a brácsa és a nagybőgő, az asztalon dödölle és marhapörkölt maradéka száradt. Ritkán emelte ki a fiókból. Mostanság ugyan gyakrabban. Mikor elkalandoztak a gondolatai, a kezébe vette, megszagolta, és megforgatta a dobozt. Aztán visszasüllyesztette a fiók mélyére, ahogy most is tette.

Poláčeket bámulva halványan eszébe ötlöttek Olaszországban lezajlott rövid beszélgetéseik: sanyarú morvaországi gyermekkor, német megszállás, háborúban elhurcolt szülők. Körvonalaik egy napilap hírének felületességéig fakultak.

– Tehát, Herr Poláček, miben lehetek a segítségére? – kérdezte újra Andor.