Peter Hammarbäck

A FIÚ, AKI MEGSZÖKTETTE AZ OROSZLÁNOKAT

Fordította: Rózsás Dani

A mű eredeti címe: Zoopojken

Copyright © Peter Hammarbäck, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Rózsás Dániel, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-504-0 (papír)

ISBN 978-963-614-505-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Louisának, Lónak és Gusnak

„Minél többet gondolkodunk, annál inkább érezzük

az emberi tudatlanság mérhetetlenségét.”

CHARLES DARWIN

1.

Dundee, a hím koala a hátán feküdt kifutója betonpadlóján. Lábacskái úgy meredtek az égnek, mint négy kis pufók egyujjas kesztyű. Annak ellenére, hogy Adam szinte mindent tudott a koalákról, nem tudta felfogni, mi lelhette Dundeet.

Már hatéves korában megtanulta, hogy a koalák napi tizennyolc órát alszanak. A drámaiság kedvéért úgy is mondhatjuk, hogy az életük háromnegyedét alvással töltik. Azt is megtanulta, hogy kizárólag eukaliptuszlevelet esznek, amelynek olyan nagy a nedvességtartalma, hogy nincs is szükségük mellette egyéb folyadékra. A koalák szerencséjére több mint hatszáz eukaliptuszfajta létezik, így mégis vihetnek egy kis változatosságot az étrendjükbe.

Adam csak nézte a betonon fekvő Dundeet, aki egymaga hevert a kis eukaliptuszfácskák mellett, amelyeket sok sikertelen próbálkozás után végre sikerült átteleltetniük. Az eukaliptusz nem bírja túl jól a svéd klímát. Talán a koalák sem, gondolta Adam. Visszaemlékezett rá, mennyire megdöbbent, amikor kisfiúként megtudta, hogy a koalahímet nem csupán egy, hanem két pénisszel is felszerelte a természet, a nőstényt pedig ehhez illően két vaginával. Minden hozzáférhető tudást magába szívott a koalákról. Hogy az anya kesudió méretű koalabébinek ad életet, aki aztán egyenest az anyja erszényébe mászik, és ott is marad további hat hónapig. Hogy a koalák, tárgyilagosan szemlélve a dolgot, elég rosszul vannak összerakva: lassúak, aránytalanul kicsi az agyuk, és semmiféle érdemi védekező mechanizmusuk nincsen a ragadozókkal szemben. Az egyetlen szupererejük – mármint a dupla pénisztől eltekintve – az, hogy kizárólag eukaliptuszlevélen élnek, így pedig egész életüket leélhetik a fák koronájában anélkül, hogy egyetlen ragadozóval is találkoznának.

Ilyesmik ragadtak meg a hatéves Adam fejében. Gyakran ábrándozott arról, hogy milyen lenne, ha ő maga is koala volna, és az anyukájával egy fa koronájában élnének. Egyszer, amikor a nagypapája elvitte a kertészetbe, hogy új növényeket vegyenek az erkélyre, Adam meg is próbált eukaliptuszt enni, de végül suttyomban kiköpte a földre a rágós leveleket.

De mindez a tudás most nem segített a harminckét éves Adamon, aki a koalahím élettelen testét bámulta. Az előző nap Dundee még a szokott módon viselkedett. Talán kissé lomha volt, de lehet, hogy csak utólag magyarázza bele. Még sosem veszített el koalát. Most az állatok kifutóját körülvevő magas vasrács előtt ácsorgott. Dundee odakint feküdt, másik négy társa viszont bement a házba a műanyag ajtón át. Adam a szeme sarkából látta, hogy valaki odajön hozzá.

– Megtört szív. Ennél egyértelműbb példát még sosem láttam rá.

A kollégája, Malin Larsson teljesen biztosnak tűnt a dolgában.

Elég sok mindent nem tud a koalákról, gondolta a fiú. Például, hogy nem élnek társas kapcsolatban, és a párzási időszakon kívül szinte ügyet sem vetnek egymásra. Másként fogalmazva: a megtört szív nem tűnt túl valószínű haláloknak Dundee esetében.

De Malin kitartott az elmélete mellett.

– Nem akkor kezdett Dundee furcsán viselkedni, mikor Adelaide-et átszállították Kolmårdenbe? Bármibe lefogadom, hogy ebbe halt bele. Szerintem ez olyan, mint amikor az emberek kilencvenhárom éves korukig együtt élnek valakivel, aztán amikor az egyikük meghal, rá két hónapra meghal a másik is, annak ellenére, hogy amúgy egészséges volt. Egy nap csak úgy hirtelen összeesik. Mármint tudom, hogy ez szomorú, de ismerd el, hogy azért baromi romantikus is!

Adam megmarkolta a vasrácsot, és szelíden megrázta a fejét. Ahelyett, hogy ellenkezett volna a lánnyal, csak annyit motyogott, hogy amilyen gyorsan csak lehet, felhívja az állatorvost, aztán otthagyta Malint a kifutónál. Elsétált a raktárak között, majd tovább, ki az állatkert személyzeti bejáratán. Odakint leült egy padra, és elővett egy cigarettát az overallja mellzsebéből.

Végignézett az alatta elterülő Stockholmon. Késő április volt, és a tündöklő rózsaszínes-narancssárgás színben játszó égbolt halvány, meleg fénybe burkolta a várost, mint oly gyakran esténként az év ezen időszakában.

Az ő dolga volt, hogy megbizonyosodjon róla, hogy az állatok jól vannak. Egy halott koala viszont aligha volt jól. Akkor meg hogyhogy nem vett észre semmit?

Adam kizökkent a gondolatmenetéből, amikor Maciej jött ki a személyzeti bejáraton. A villanyszerelő a legtöbbeknél vagy talán mindenkinél régebben dolgozott az állatkertben, és azon kevés kollégák közé tartozott, akiket Adam valóban kedvelt. Azt nem tudta, hány éves lehet a férfi, de úgy saccolt, hogy kábé az ötvenes éveiben járhat. Maciej a saját dolgával törődött. Nem ártotta bele magát szükségtelenül a többiek munkájába vagy életébe, amivel a ritka kivételek közé tartozott a kollégák körében. Adam néha úgy érezte, mintha nem is munkahelyen lenne, hanem egy csapat tini között. Ki kivel kavart a hétvégén? Ki rúgott be munka után? Az ilyen dolgok Maciejt pont olyan kevéssé érdekelték, mint őt.

A férfi odabiccentett neki köszönésképpen, leült Adam mellé, és rágyújtott.

– Ma elvesztettem egy koalát – mondta a fiú.

Nem néztek egymásra. Tekintetüket előre, a víztükör pasztellszínein túl fekvő városra szegezték. Maciejnek mogorva képe volt, mintha csak baltával faragták volna ki egy rönkből. Az állát sűrű, sötét borosta fedte. A közelségétől Adam még kisfiúsabbnak tűnt – egy járókelő akár apának és fiúnak is nézhette volna őket.

– Malin mesélte. Sajnálom. Mennyi idős volt a mackó?

– Csak hétéves – felelte Adam.

Maciej mélyet szívott a cigarettába. Adam felvonta a szemöldökét, és felé fordult.

– Tudsz valamit a koalákról?

– Csak annyit tudok, hogy aranyosak – válaszolta Maciej. – Rohadtul aranyosak. A lányomnak van egy plüss koalamacija. Vagy lehet, hogy az egy Pokémon… De sajnos sosem akarnak megszökni, még elektromos kerítésre sincs szükségük.

– Nem, általában ott maradnak, ahol vannak. Már ha nem pusztulnak el… Igazából nem értem, kellett volna, hogy legyen valami jele, ha beteg volt. Észre kellett volna vennem. Az a munkám, hogy gondoskodjak az állatokról, nem pedig az, hogy kinyírjam őket. Állatgondozó vagyok.

Maciej néhány másodpercig hallgatott, majd megigazította elnyűtt, piros baseballsapkáját, és ismét nagyot szívott a cigiből. Aztán széles vigyor terült el az arcán.

– Hát, öcsém, ma inkább egy állatgyilkosra hasonlítasz. Egy igazi, kemény koalagyilkosra. Na bumm!

Azzal hanyagul bedobta a csikkjét a pad mellett álló Marlboro-tömegsírnak tűnő agyagcserépbe, rávillantotta farkasvigyorát Adamra, megveregette a fiú vállát, és visszament a személyzeti bejáraton.

Adam még sokáig ült ott tépelődve, miután elszívta a cigarettáját.

Mégis kinek tetszeleg ez az áprilisi égbolt? Nem nekem – gondolta. Egy koalagyilkosnak. Nem, nem vagyok koalagyilkos. Legfeljebb koalaelhanyagoló. Mondjuk, van bármi különbség? Én voltam az egyetlen, akire Dundee számíthatott.

2.

Amikor Adam a rá következő nap reggelén belépett a személyzeti pihenőbe, Camilla Stenssonba botlott a kávégépnél. Adam sosem szerette igazán ezt a helyiséget. A linóleum, az egyhangú fenyőbútorok és a neoncsövek a plafonon a régi középiskolájára emlékeztették. Vajon Svédország ugyanazt a lakberendezőt alkalmazta minden középület bebútorozásához 1960 és 1990 között, vagy a szociáldemokraták rögzítették törvényben a linóleumpadló használatát?

– Jó reggelt, Adam! Fitten, fiatalosan, mint mindig? – üdvözölte Camilla.

Adamba belehasított, mennyire rókaképű is a nő azzal a hegyes orrával és apró, szúrós szemével. De afféle luxusróka volt, egy olyan róka, aki megengedhette magának, hogy olyan fodrászhoz járjon, ahol egy vágás kétezer-ötszáz koronába került, és még egy pohár pezsgőt is az ember kezébe nyomtak, mielőtt az olló hozzáért volna a hajához.

– Helló! Ja, megvagyok. A körülményekhez képest egész jól.

Camilla már fél éve volt az állatkert ügyvezető igazgatója, és minden megvolt benne, ami a lehangoló pihenőből hiányzott: drága és színes megjelenéséből arra lehetett következtetni, hogy ennél nehezebb feladattal is megbirkózna. Nem egy másik „állatos” munkakörből, hanem egy nemzetközi élelmiszerboltlánc reklámfőnöki pozíciójából vették fel a parkba. Mivel az állatkert látogatóinak száma folyamatosan csökkent, a tulajdonos úgy gondolta, hogy vérfrissítésre van szükség a vezetésben. Camilla lenyűgöző bevételnövekedést tudott felmutatni az áruházláncnál, és azért akarta a munkát, mert úgy vélte, hogy az állatok sokkal cukibbak a paradicsomkonzerveknél. Az állatkerti dolgozók közül ő volt az egyetlen, aki szívesebben járt – olykor igencsak merész, furcsa mintájú, de drágának tűnő – szoknyákban és kosztümökben a sötétzöld egyenoverall helyett. Amikor elkezdett itt dolgozni, Adamnak feltűnt, hogy a magas sarkújának kopogása megrémiszt egyes állatokat, amelyek az állatgondozók Birkenstock szandáljainak és gumicsizmáinak surrogásaihoz voltak szokva. A legrosszabb szegény dámvadaknak volt, akik minden jel szerint már messziről hallották őt, mert egyből felágaskodtak, és a kifutójuk legtávolabbi, legvédettebb részébe ügettek, amint a nő kilépett az állatkert túlsó végében lévő irodájából.

Camilla közelebb lépett Adamhoz, aki arra várt, hogy a bögréje megteljen kávéval. Alig pár arasznyi távolságra volt az arcuk egymástól, és a fiú makacsul a padlót nézte.

– Igen, hallottam a koaláról – mondta a nő.

– Dundee – felelte Adam.

– Tessék?

– A koalának neve is volt. Dundeenak hívták.

Adamnak elcsuklott a hangja, és megpróbálta lenyelni a gombócot a torkában. Az állatorvos sárga nejlonba tette Dundee csöpp kis testét, és elhajtott vele egy Volkswagen Transporterrel. Most meg a nevét is elvették tőle. Adam gondolatai Jane Goodallra terelődtek. Ő volt az első kutató, aki elnevezte azokat az állatokat, akiket megfigyelt. A csimpánzait Frodónak, Fifinek, Góliátnak és Flintnek hívták. Az 1960-as években még komolytalannak tartották, hogy nevet adjanak az állatoknak – számokat adtak nekik, és kész. Ha saját nevet kapnak, az azt jelentette volna, hogy az emberekkel egy szintre emelik őket, ami akkoriban csaknem elképzelhetetlen volt. Amikor Jane Goodall beküldte az első cikkét egy tudományos folyóiratnak, a lap nem jelentette meg az írást, és nem a tartalma miatt, hanem kizárólag azért, mert Jane elnevezte a csimpánzokat.

Camilla a füle mögé tűrt egy szőke hajtincset.

– Ja, igen, Dundee. Cuksi név. Imádom Ausztráliát, Sydney-ben valami iszonyat jó a kaja! De figyi, tényleg sajnálom, nagyon szomorú ez a koalaügy! Szeretném, ha tudnád, hogy a vezetőség támogat ebben a nehéz helyzetben. Mármint nyilván te vagy a fajfelelős, és ez természetesen kiadásokkal fog járni az állatkertnek, de megbecsült kolléga vagy, és tudom, hogy általában jól végzed a munkádat.

– Bocsánat, de mégis mit… – Adam félbeszakította magát. – Hogy érted, hogy „általában” jól végzem a munkám?

– Hát a koala, pardon, Dundee, még csak hétéves volt, szóval valahol biztos hiba csúszott a gépezetbe, nem? Rákerestem, és a koalák általában tizenöt éves korukig élnek, szóval… Na, de egy alkalom nem számít, ahogy mondani szokás.

Camilla szavai késszúrásként érték Adamot. Biztos volt benne, hogy ő és a kollégái minden előírást betartottak, Dundee azonban így is elpusztult. Lehet, hogy mégis vétettek valami hibát?

– Jaj, és Adam, próbálj ne ilyen búvalbélelt képet vágni, ha megérkeznek a látogatók! Okés? Ne feledd, a show-bizniszben vagyunk! Természetesen nem azt mondom, hogy valamit egy az egyben rosszul csináltál, az állatok néha megdöglenek, így megy ez. És vannak még koaláink, ha utánpótlás kellene.

Adam a nyakáig felhúzta a zöld overallja cipzárját.

– Nos, nekem most… most el kell mennem a vízilovakhoz – mondta.

Az érintetlen kávésbögréjét ott hagyta a pulton.

Az állatkertnek hét vízilova volt. A látogatók még akkor sem időztek túl sokat náluk, ha voltak újszülöttek.

Amikor Camilla elkezdett az állatkertben dolgozni, két kategóriába sorolta az állatokat: „kihagyhatatlan” és „futottak még”. A kihagyhatatlan állatok a farkasok, a medvék, a hiúzok, a koalák és a jávorszarvasok voltak, bár ez utóbbiak csak a külföldi látogatók körében örvendtek népszerűségnek, a svédek többnyire nem jöttek lázba tőlük. Az összes többi állat a „futottak még” kategóriába tartozott. Camilla és így az összes többi alkalmazott célja most az volt, hogy minden látogatónak lehetősége legyen megnézni és lefotózni legalább három ébren lévő „kihagyhatatlan” és öt „futottak még” állatot. Camilla egyik meglátása az volt, hogy az emberek nem szívesen néznek alvó állatokat.

– Az alvó állatok full unalmasak – jelentette ki a nő, amikor először találkozott Adammal, és hiába próbálta meglesni a hiúzokat. A fiú elmagyarázta neki, hogy azok főként éjjel aktívak.

– Ja, de akkor nincs itt senki! Gyerünk, hiúzok, show-biznisz-módban vagytok! – kiáltotta be a kifutóba.

A hiúzok persze ezek után sem mutatkoztak.

Az állatkert leglátogatottabb óráiban, azaz délelőtt tizenegy és délután négy között a kihagyhatatlan állatok maximum két órát alhattak, egyhuzamban pedig csak egyet. Még azokra az állatokra sem voltak tekintettel, amelyek természetes belső biológiai órája ezekben az órákban diktálta, hogy hosszan és mélyen aludjanak.

Ilyen tekintetben a kevésbé népszerű állatoknak jobb dolga volt, mert ők nagyobb szabadságot élvezhettek a napirendjükkel kapcsolatban. A vízilovaknak például, akik a listájának igencsak az alján helyezkedtek el, Camilla jó sok önállóságot adott.

– Sosem látni belőlük semmit, csak a barna vizet meg néhány orrlyukat – sopánkodott Camilla, amikor még új volt itt, és mindennap húsz percet arra áldozott, hogy „megtalálja a közös hangot” egy-egy állatfajjal. Ennek a turnénak a tanulságai alapján osztotta fel később az állatokat.

A legnevetségesebb egyébként az volt az egészben, hogy Camillának, aki teljesen új volt a szakmában, Adam szerint száz százalékig igaza volt az állatok népszerűségét illetően.

Annak ellenére, hogy a fiú naivan amellett érvelt, hogy a vízilovakat igenis látni akarják az emberek, Camilla nem volt hajlandó a kihagyhatatlanok listájára tenni őket. Adam ezért minden alkalommal, amikor a vízilovak kifutójánál volt, tanulmányozta az ott ácsorgó látogatók viselkedését. A családok vagy csoportok kezdetben mindig izgatottak voltak, amikor meglátták az állatokat: „Hű, odass, vízilovaik is vannak!” – kiáltozták, miközben pipiskedtek, hogy jobban átlássanak a kőfalon, és a felnőttek az ölükbe meg a vállukra vették a gyerekeket. A vízilovak érdekesnek ígérkeztek, mert Afrikából származtak. Mutogattak rájuk: „Nézd, az ott megmozdult!” A lelkesedésük azonban rögtön el is halt, amikor rájöttek, hogy a vízilovakkal való találkozásuknak az volt a fénypontja, amikor megpillantották őket. A vízilovak ugyanis, az igazat megvallva, nem voltak valami aktívak. Leginkább csak elvoltak, miközben a testük legnagyobb része a víz alatt rejtőzött. Füvet meg hasonló unalmas dolgokat ettek, és azt is inkább éjszaka, így az etetésük sem volt túlzottan látványos. Azok az állatok, amelyek nem csináltak semmit, például nem másztak vagy futottak gyorsan, és még csak nem is ettek meg más állatokat, egyszerűen nem számítottak kihagyhatatlannak. Camillának igaza volt.

Adam megkerülte a kifutót, elővette a belépőkártyáját, és kinyitotta vele a vaskos acélajtót, amely a vízilovak élőhelyéhez vezetett. Hatan közülük a sekély vízben feküdtek szorosan egymás mellett. A hetedik, egy tavaly született borjú a kifutó elkerített, füves részén legelészett. Adam közvetlenül az ajtó előtt állt, és eltűnődve bámulta. Már hétéves korában megtanulta, hogy a vízilovak nem is tudnak úszni, annak ellenére, hogy az életük legnagyobb részét vízben töltik. Azt is megtanulta, hogy amit a legtöbben ásításnak gondolnak, az igazából egy figyelmeztető jel náluk. Méghozzá olyan, amit nagyon komolyan kell venni, mert a vízilovak simán képesek végezni egy emberrel – és meglepő gyakorisággal meg is teszik ezt. Ezenkívül, ha belendülnek, gyorsabban tudnak futni, mint egy ember.

– Helló, skacok! – köszönt oda Adam nyugodtan a csordának.

Florence, a legidősebb nőstény felé fordította a fejét. A vízben gyümölcshéjak úszkáltak. Adam és a többi gondozó rendszeresen dobáltak le nekik almát és dinnyét, ezzel igyekezve kárpótolni őket, amiért olyan kevés legelészhető fű állt a rendelkezésükre. Florence feje eltűnt a víz alatt, majd kisvártatva a medencéből kivezető rámpán bukkant fel ismét. A víziló tett néhány lomha lépést a száraz betonon, majd megállt közvetlenül Adam előtt. A víz kisebb pocsolyákba gyűlt alatta, ahogy lecsurgott durva bőréről. Egymásra néztek. A világ harmadik legnagyobb szárazföldi állata, és még így sem elég népszerű? Nos, talán jobb is szegénynek.

Adam belenézett a víziló szemébe. Az közömbösen bámult vissza rá. A fiúnak hirtelen minden gondolata elszállt, még sosem volt ilyen közel vízilóhoz, mint ebben a pillanatban. Érezte, hogy az adrenalin átjárja a testét, és libabőrös lett. Próbált nyugodtan lélegezni, és még egy lépést tett Florence felé. A nősténynek gond volt az egyik hátsó lábával. Adamnak meg kellett néznie, hogy milyen állapotban van, de közben nem feledkezett el a kockázatról. Ha elhamarkodott mozdulatot tesz, akkor a helyzet nagyon gyorsan veszélyessé válhat. Florence szemében még mindig nyugalom honolt annak ellenére, hogy pufók kis fülei felágaskodtak. Adam közelebb araszolt hozzá.

Hirtelen megrezdült a mobilja a nadrágzsebében. A második zümmögésnél Florence felhorkant, kitátotta a száját, és megvillantotta jó tíz centi hosszú, sárga fogait. Most már csak az volt a fontos, hogy Adam ne essen pánikba.

– Bocsánat, akkor én megyek is – mondta, és elkezdett lassan hátrálni az ajtó felé, miközben le sem vette a szemét Florence-ről. Egy vízilónak sosem fordítunk hátat.

Amikor kilépett a kifutóból, megnézte a mobilját, és látta, hogy Camilla üzent a csoportchaten az állatkert minden dolgozójának.

„Meeting a pihenőben 15 perc múlva. Óriási híreim vannak!”

Az üzenet végén egy felfelé mutató hüvelykujj, egy flamencotáncos és egy oroszlán emoji volt.

Adam ellenőrizte, hogy a vízilovakhoz vezető ajtó rendesen bezáródott-e, majd csodálkozva pillantott újra a telefonjára. Miért van ott egy oroszlán?

3.

Camilla felmászott egy magas pódiumra a pihenő végében, és megköszörülte a torkát. Amikor mindenki elhallgatott, elindított egy PowerPoint-prezentációt a mögötte lévő fehér vetítővásznon. Az első dián csak az „ÚJRAKEZDÉS: SIÁ” felirat volt olvasható.

– Helló, mindenki, örülök, hogy időt tudtatok szakítani erre a meetingre! – mondta. – Ma végre alkalmam nyílik mesélni nektek arról a stratégiáról, amit innentől fogva követni fogok, illetve fogunk.

Megnyomott egy billentyűt a laptopján, és beúszott a következő dia, rajta egy folyamatosan csökkenő oszlopgrafikonnal. A bal oldali legmagasabb, zöld oszlop majdnem a képernyő tetejéig ért, de az utána következők mind egyre alacsonyabbak és pirosabbak voltak.

– Ahogy tudjátok, az állatkerti látogatók száma már jó ideje egyre csökken – folytatta. – Ezen a grafikonon láthatjátok, mennyire komoly is a gond, illetve, hogy ez már jóval azelőtt fennállt, hogy én idekerültem. Valójában, ha egy kicsit jobban áttanulmányozzuk a mutatókat, és több variánssal is számolunk, akkor egy olyasfajta összefüggés is látható, amelyet nem hagyhatunk figyelmen kívül: azóta, hogy 2007 környékén elindult a Facebook és a többi közösségi médiafelület, az embereket nem annyira érdeklik az állatok. Jobban mondva, az nem érdekli őket, hogy igazi, élő állatokat nézzenek, mert amúgy az állatos videók tarolnak például a TikTokon is. Akárhogy is, de van egy új tervem, hogyan fordítsuk meg ezt a szánalmas tendenciát. Okés, akkor most figyeljen mindenki…

Camilla drámai szünetet tartott, majd folytatta:

– Csapatépítés helyett idén ősszel elutazunk a kaliforniai Palo Altóba, elraboljuk Mark Zuckerberget, és szépen felrobbantjuk a Facebook szervertermét egyszer s mindenkorra! Ki tart velem?

A szavai nyomán beálló kínos csendben azt is hallani lehetett volna, ahogy egy botsáska végigmászik a padlón. Adam és a kollégái kényelmetlenül fészkelődtek a székeiken. Egyedül Maciej tűnt egy kissé bizakodónak. Rejtélyes mosoly ült ki az arcára, és kihúzta magát. Egy örökkévalóságnak tűnő szünet után Camilla idegesen felnevetett.

– Hahó, ez poén volt, emberek! Nyilván nem csinálunk ilyet, hát az rémes volna. Istenem, nem szabad ám elrabolni senkit! Mégis mit gondoltok ti rólam?

Senki nem válaszolt erre a feltehetőleg költői kérdésre. Camilla körbenézett a teremben, és megpróbálta elkapni Adam pillantását. A fiú meg sem szólalt, tekintetét a nő mögött lévő kivetítőre szegezte. Camillának egyedül kellett folytatnia.

– Na de a viccet félretéve, az igazi tervem az, hogy menőbb állatokat fogadjunk be. Majdnem minden állatot, ami nálunk van, az erdeinkben is lehet látni. A természetbe kimenni nem kerül semmibe, ide viszont, őszintén szólva, elég drága a belépő. Sőt, manapság még divatos is kirándulni. „Az erdő nagyon erős kontent”, mondja mindig az egyik barátom, akinek egy csomóan lájkolják az ellenfényben készült mohás képeit. Egész egyszerűen arról van szó, hogy valami jobban eladhatót kell kínálnunk, ami a szülőknek is segít abban, hogy elszakítsák a képernyőfüggő gyerekeiket a tabletjeiktől. Sikerült meggyőznöm a vezetőséget, hogy támogassák a megoldásomat, amit SIÁ-nak neveztem el: Sokkal Izgibb Állatok. Úgyhogy új állataink lesznek!

Egyértelmű volt, hogy Camilla már régen belevágott a terve megvalósításába, anélkül hogy ezt megbeszélte volna a felelős állatgondozókkal vagy a személyzet más tagjaival. Lelkesen ecsetelte, hogy az állatkertekhez hasonlóan a cirkuszokat is egyre kevesebben látogatják az utóbbi években, sőt, ők még náluk is nagyobb bajban vannak, mert az embereket nemcsak az állatok nem érdeklik, de magasról tesznek a bohócokra is. Mindennek következtében az állatkertnek most lehetősége nyílik három afrikai állatfaj összesen nyolc példányát megvásárolni egy nemrégiben csődbe ment cirkusztól.

– Amúgy – folytatta Camilla – Svédországban már régen betiltották az egzotikus állatok cirkuszi tartását, de ez az észt társulat felmentést kapott a szórakoztatás céljából tartott állatok EU-s irányelvei alól, mert már annyira régóta velük éltek az állatok. Igazán furcsa döntés, ha engem kérdeztek, de végül is mi értelmeset csinált az EU az utóbbi időben? Mindegy is, a lényeg, hogy tök olcsón megvehetjük őket. Már majdnem botrányos, milyen olcsók mostanában a menő állatok. De azért csak majdnem! Ez most nagyon fontos, srácok. Ha még több kihagyhatatlan állatunk lesz, az biztosíthatná az állatkert túlélését, legalább a belátható jövőben. Ahogy a mondás is tartja: „Az egyik halála a másiknak kenyere.”

Camilla bocsánatkérően megvonta a vállát.

Halál. Dundee. Adamnak ismét eszébe jutott, ahogy a koala élettelen kis teste ott feküdt a betonon. És mit értett Camilla az alatt, hogy az állatkert túlélése? A park egy alapítvány tulajdonában állt, és a fiú mindig úgy gondolta, hogy ez megóvja őket attól, hogy le kelljen húzniuk a rolót, még akkor is, ha az utóbbi években nem látogatták annyian a helyet. Talán csak naiv volt, és az állatkert mégsem volt annyira védve a piaci logikától, mint azt hitte. Az állatok ugyanúgy üzletet jelentettek, mint minden más.

Malin Larsson felemelte a kezét.

– A bohócokat is megvesszük? – kérdezte reménykedve.

Camilla megvető pillantást vetett az állatgondozóra.

– Dehogyis. Azok senkit nem érdekelnek – közölte, majd azon állatok bemutatásával folytatta, amelyeket meg szándékozott venni a cirkusztól. Valamennyi állatfajról a Google-ből előbányászott képek jelentek meg a diákon; mindegyik a vadonban készült róluk.

Elefántok barangoltak fenségesen a szavannán, amelyről Adam úgy vélte, talán a tanzániai Serengeti lehet. Síkvidéki gorillák heverésztek az ugandai vagy ruandai esőerdők lombjának árnyékában. És ott voltak az oroszlánok. Amikor ők következtek („afrikai oroszlán: 4 darab, köztük 1 hím, szuper sörénnyel”), Camilla eltért a korábbi illusztrációs stratégiájától: fénykép helyett egy alacsony felbontású képernyőfotó díszelgett a kivetítőn az Az oroszlánkirály című Disney-filmből, amelyen Rafiki, a majom a magasba emelte a kis Simbát, és bemutatta a Trónszirt alatt összegyűlt törzsnek. Camilla ismét megnyomott egy gombot a gépén, mire Elton John Circle of Life című dala zendült fel egy a laptopja mellé helyezett hordozható hangszóróból. Ő is dudorászni kezdte a számot, de úgy tűnt, nem tudja teljesen a szöveget, így csak érthetetlen zagyvaságok hagyták el a száját. Ha valakinek nincsen hangja, beleéléssel kompenzálhatja a hiányosságot, legalábbis úgy tűnt, hogy Camilla így gondolja, sőt még néhány rögtönzött tánclépést is beiktatott a műsorszámába.

Adam a jegypénztáros Lena mellett ült, aki már túl volt a hatvanon, és mindig arról beszélt, hogyan fogja tölteni a nyugdíjas éveit. (Egy lakókocsiban Lasséval, a férjével. Vagy ideális esetben Lasse nélkül, de ez egyelőre nem tűnt opciónak.) Lena behunyta a szemét, a feje fáradtan előrebicsaklott, és elkezdte ingatni. Úgy, ahogy a gyerekek szokták, amikor megpróbálnak eltűnni, vagy láthatatlanná válni, gondolta Adam.

– Ehhez én már öreg vagyok – motyogta a nő, leginkább csak magának. – Túlontúl öreg.

Malin elővette a mobilját, majd tágra nyílt szemmel, zavartan és ájtatosan mosolyogva filmezni kezdte Camilla produkcióját. Adam arra tippelt, hogy ez is elég erős kontent lehet.

A pódiumon Camilla ökölbe szorította a kezét, előrehajolt, és a jobb karját derékszögben behajlítva elkezdte énekelni a refrént, ezúttal jóval határozottabban.

– It’s the ciiiiiiiircle of life – and it mooooves us aaaall… Gyerünk, srácok, énekeljétek velem!

Senki nem énekelt vele. A dal négy és fél percig tartott. Camilla egyedül tolta végig az egészet.

4.

– Húúú, szóval, mit gondoltok, jó lesz így? – kapkodott levegő után energikus karaoke-előadása befejeztével Camilla, miközben végigfuttatta tekintetét a teremben ülőkön.

Adam is körülnézett, és rögtön látta, hogy mindenkit legalább annyira sokkolt a produkció, mint őt.

Senki nem mondott semmit. A hallgatás már vészesen közel járt ahhoz, hogy kínossá fajuljon, amikor Maciej felemelte a kezét.

– Szerintem jól hangzik ez az új állatos dolog – vigyorgott. – Jó lesz. Menő állatok és rendes elektromos kerítés, ugye?

Maciej azon kevés kollégák egyike volt, akik Adam ismerősei voltak a Facebookon. A profilján háttérképként egy fotó volt a Jurassic Parkból; az a jelenet, amikor Alan Grant, a paleontológus és a két gyerek felfedezik a lyukat a T-rex elektromos kerítésén, és belátják, hogy nincs más hátra, mint hogy az Isla Nublar erdejébe meneküljenek. Maciej a világon szinte mindennél jobban szerette az elektromos kerítéseket.

– Szuper, hogy ilyen pozitívan állsz hozzá, Maciej! És igen, tutira felül kell majd vizsgálnunk a biztonsági intézkedéseinket most, hogy kissé… izgalmasabb állatokkal leszünk gazdagabbak – kacsintott a villanyszerelőre Camilla. – Na és a többiek mit gondolnak az új jövevényekről? Adam, te például örülsz, hogy ilyen menő állatok kerülnek ide?

Adam nem igazán tudta, mit is kellene felelnie. Amikor elkezdett az állatkertben dolgozni, még csak északi állataik voltak, és neki tetszett, hogy nem hurcolnak mindenféle élőlényt keresztül-kasul a világon csak azért, hogy bemutathassák őket a vattacukor-zabáló publikumnak. Az évek múlásával valamivel egzotikusabb élővilágra tettek szert, a fiú pedig megtanulta elfogadni, hogy immár koalák és vízilovak is élnek itt. Amikor különböző okok miatt az állatkertbe kerültek, mindannyiuk esetében ez tűnt a kisebbik rossznak. De ez most egészen más volt. Most konkrétan azért vásároltak állatokat, hogy több látogatót vonzzanak. Olyan állatokról volt szó, amelyek valamiféle lakókocsikban szorongva turnéztak évekig, vélhetően teljesen természetellenes viselkedésre idomították be őket, és most itt kell leélniük az életük hátralévő részét. Nem azért, mert ez jó nekik, hanem mert az észak-európai lakosság nem tartotta elég szórakoztatónak az errefelé honos állatokat.

Adamnak eszébe jutott az Egyesült Államok harmadik elnöke, a rabszolgatartó Thomas Jefferson, akinek erős kisebbrendűségi komplexusa volt Észak-Amerika élővilágával kapcsolatban. A tizennyolcadik század vége felé Európában mindenki úgy vélte, hogy az észak-amerikai élővilág alsóbbrendű az európaival szemben. Az óvilág faunája egész egyszerűen jobb volt, mint az újvilág szánalmas állatgyűjteménye.

Egy befolyásos francia természettudós, George-Louis Leclerc de Buffon sikeres karriert épített arra, hogy az észak-amerikai állatok értéktelenségéről írt könyveket. Buffon ugyanis úgy vélte, hogy mivel Észak-Amerika állatai egy isten háta mögötti hideg, mocsaras kontinensen élnek, ezért kisebbek és satnyábbak másutt élő társaiknál. Ezt az elméletét egyébként az emberekre is érvényesnek tekintette.

Thomas Jeffersont, aki az 1780-as években amerikai nagykövet volt Franciaországban, felettébb sértették Buffon degenerációról szőtt elméletei. Megpróbálta saját írásaival megdönteni a természettudós állításait, de mindhiába. Még párducbőröket is küldött, és az addigra már kihalt masztodon csontvázát is bemutatta neki, de egyik sem hatott Buffonra. Jefferson végül rájött, hogy csak egy ütőkártyája maradt: az észak-amerikai jávorszarvas.

Megkérte a barátait az Egyesült Államokban, hogy lőjék ki neki a legnagyobbat, amit csak találnak. Azoknak hosszú idő múlva sikerült is rábukkanniuk egy igazi mintapéldányra, amelynek marmagassága jóval meghaladta a két métert.

Jefferson kitömette az óriási állatot, és elküldette Franciaországba – agancsostul, mindenestül. Büszkén mutatta meg Buffonnak, aki elismerte, hogy tévedett: valóban fenséges állatok vannak Észak-Amerikában, és a kontinens sincs annyira az isten háta mögött. Azt is megígérte, hogy írni fog erről, és megadja az észak-amerikai természetrajznak és talán közvetve Jeffersonnak és honfitársainak is a jól megérdemelt helyreigazítást.

Nem sokkal ezután azonban Buffon egy betegség következtében meghalt. Sosem jutott el odáig, hogy írjon az észak-amerikai jávorszarvasról.

– Halihó, Adam! Hová kalandoztál el?

Adamot a hang visszarántotta a pihenőbe. A pódiumon álló Camilla idegesnek tűnt.

– Szerintem… igazad van, Camilla. Az emberek tényleg nagyon kíváncsiak az izgalmasabb állatokra – nyögte ki végül. – Mármint kíváncsibbak, mint más állatokra. Úgy értem, azokra a megszokott állatokra, amelyek itt északon szabadon élnek. Habár egy csomó ellenvetésem lenne azzal kapcsolatban, hogy olyan fajokat fogadjunk be, amelyek nem honosak Svédországban, az biztos, hogy az új állatok több látogatót vonzanak majd ide.

– Ez az!

Úgy nézett ki, Camilla végre elégedett.

Adam belátta, hogy a nőnek szüksége van a jóváhagyására. Ő volt a felelős a park legtöbb állatfajáért, és valami számára érthetetlen okból a kollégái is tisztelték. Úgy tűnt, azt gondolják, hogy a tudása értékes, és hogy a tapasztalatát érdemes figyelembe venni. Talán azért volt így, mert a legtöbb munkatársa húszéves volt, épp csak túl volt a szakvizsgáján, Adam pedig már dolgozott külföldön és Svédországban is. Ha ő beáll az ötlet mögé, senki más nem fog ágálni ellene.

De megteheti ezt?

A kérdés csak az, van-e egyéb lehetőség. Ahhoz, hogy az állatkert fennmaradjon, több látogató kell, ez egyszerű matek. Ha pedig az állatkertnek nem sikerül megmenekülnie, akkor az állatok hátralévő élete rövidebb lesz, mint egy átlagos olasz miniszterelnök politikai karrierje.

Felemelte a kezét, mert valamit még meg kellett kérdeznie.

– Hogy hívják az állatokat?

Camilla értetlenül nézett rá.

– Oroszlánnak, elefántnak és gorillának. Nem voltam világos?

– Nem, nem arra gondoltam. Úgy értem, az egyes állatoknak, amiket megveszünk, mi a nevük?

– Ja, hogy úgy. Nem emlékszem. De át is nevezhetjük őket, ha megérkeznek. Rendezhetnénk valami versenyt vagy ilyesmit, és a gyerekek javasolhatnának cuki neveket. Valamit majd kitalálunk.

5.

Aznap délután Adam egy iskolai osztályt vezetett körbe a parkban. Azon az időn kívül, amit az állatokkal tölthetett, az iskolás csoportok kalauzolását szerette a legjobban. Ilyenkor megpróbálhatta ráragasztani a gyerekekre a saját, kiskora óta tartó rajongását az állatok iránt. Legjobban az alsó tagozatosokat kedvelte, akiket tényleg érdekelt a téma. Tanulni akartak, megérteni dolgokat, nem pedig csak álltak ott, és a mobiljaikat nyomogatták a farkasfalka előtt.

Ma viszont nehéz közönségre talált. Már messziről hallotta a mutáló kiskamasz fiúk el-elcsukló ordibálását és a lányok hirtelen felhangzó éles kacagását, miközben a bejárathoz igyekezett. A csoport behömpölygött a kapun, és egy ideges kinézetű tanár odasietett Adamhoz.

– Helló, Susanne vagyok a Högdal általánosból, a 7.a osztályfőnöke.

Kezet ráztak.

– Örvendek. Adam vagyok, én leszek ma a vezetőjük. Szeretik a diákjai az állatokat?

– Hú, igazándiból nem is tudom. Talán nem annyira… De szeretnének delfinekkel úszni, mint mindenki más – vonta meg a vállát bocsánatkérően.

Adam a csoport felé fordult, és megpróbálta a lehető leglelkesebb hangot megütni.

– Sziasztok, gyerekek! Remélem, ugyanolyan örömmel várjátok ezt a kirándulást, mint én! – mondta.

A diákok félkörbe rendeződtek körülötte, és bizalmatlanul méregették. A várt lelkesedés elmaradt. Az egyetlen hang, amit hallani lehetett, egy fiú rágógumijának pukkanása volt.

– Hát jól van. Azért jó, hogy eljöttetek! Engem Adamnak hívnak, gondozó vagyok itt az állatkertben, és én foglak titeket körbevezetni. Ma az állatok intelligenciájáról akarok kicsit beszélni nektek.

– Akkor rólad nemigen lesz szó, William! – szúrta közbe egy drága dzsekit viselő szőke lány, mire az osztály nevetésben tört ki.

Egy lila kabátos, pufi kissrác szégyenkezve sütötte le a szemét.

– Ezt hagyjuk abba, ha lehet, köszönöm! Gyertek velem, a fókáknál kezdünk! Van valaki, aki tudja, melyik a legintelligensebb állat? – kérdezte Adam néhány perccel később, amikor felállt egy dobozra a fókák medencéje előtt, hogy jobban láthassák.

– Tuti, hogy nem William! – rikoltotta ugyanaz a lány, aki az előbb is gúnyolódott.

Ez alkalommal kicsivel elszórtabb volt a nevetés. Még a nem teljesen kifejlett homloklebenyű közönségnek is kell egy kis változatosság, gondolta Adam.

– Senki? És ha úgy kérdezem, hogy az ember után melyik a legintelligensebb állat? A tudományos közösséget és a laikusokat azóta foglalkoztatja ez a kérdés, amióta a görög filozófus, Arisztotelész – akit lenyűgözött az állatvilág – megalkotta a természeti hierarchia híres rangsorát. Nos, látom, titeket nem annyira foglalkoztat… Arisztotelész ranglétráján mindenesetre vitathatatlanul az ember foglalta el a legfelső fokot, majd jött a többi emlős, aztán a bálnák, a hüllők, a halak, majd jóval lejjebb a puhatestűek és a gombák. Legalul a szervetlen anyagok álltak. A kövek.

– Utánuk meg William – kommentálta a lány.

A poénon már csak a hozzá legközelebb álló barátai kuncogtak hűségesen. Elveszítette a közönségét.

– A delfineket gyakran titulálják a legintelligensebb állatfajnak. Ahogy a csimpánzokat, az elefántokat és a kutyákat is. Leginkább az eszközhasználat képességét díjazzák a kutatók, vagy azt, ha az állatok felismerik magukat a tükörben, ez ugyanis arra utal, hogy van egy bizonyos énfelfogásuk, ami az öntudat alapja. Az elefántok, a delfinek és a csimpánzok mind megértik, hogy a tükörképük őket magukat ábrázolja, ha odaállnak elé. A különböző fajok intelligenciájának mérésével és összehasonlításával sok etológus szerint – az etológus olyan tudós, aki az állatok viselkedését tanulmányozza – az a probléma, hogy még mindig az emberéhez mérjük, ugyanúgy, mint Arisztotelész. Azokat az állatokat tartjuk okosnak, akik úgy gondolkodnak és cselekednek, mint mi.

– Vannak itt delfinek? – kérdezte egy lány, akinek kapucnis felsőjén Harry Styles fotója díszelgett.

– Sajnos nincsenek – válaszolta Adam. – Az északi állatokra specializálódtunk.

– De akkor hogyhogy vannak koaláik? Láttam őket a weboldalon.

– Ó, igen, de az kivételes dolog. Egy finnországi állatkertben elaltatták volna őket, azért kerültek hozzánk. Szóval, ahogy mondtam, mi emberek hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy azok az állatok, amelyeknek a viselkedése hasonlít a miénkre, intelligensek. De vegyük például az amerikai fenyőszajkót, ami egy kis észak-amerikai madár, és szinte elhanyagolható méretű agya van. A nyár és az ősz folyamán akár tízezer magocskát is elrejt különböző helyekre egy óriási területen a kanadai vadonban. A tél közeledtével a talajt sűrű hóréteg borítja, de a madár mégis gond nélkül össze tudja gyűjteni mind a tízezer elrejtett magot a hó alól. Mégis hány ember lenne képes tízezer térképet fejben tartani?

– Fatima anyja, amikor a piásüvegeket keresi – mondta a lila kabátos srác.

Az osztály visítva röhögött. A Williamnek beszólogató szőke lány a fiúra szegezte a tekintetét, és mutatóujját keresztben elhúzta a torka fölött. A pufi srác ennek ellenére büszke volt magára.

– Figyeljetek, kérlek! Az egyik legkimagaslóbb képességekkel és idegrendszerrel bíró állat például a polip. A polipnak van egy központi agya, de további agyak vannak a csápjaiban is, illetve idegsejtek a bőrén. Utóbbi miatt néhányan úgy vélik, hogy a polip bőre képes látni és „gondolkodni”, de ezzel be is bizonyosodik, mennyire problémás fogalom ez, mivel a polip bőre aligha gondolkodik úgy, mint a mi agyunk. Mindazonáltal tagadhatatlan, hogy aktív, racionális döntéseket hoz. Ha levágjuk a polip egyik csápját, az egy ideig önállóan is képes működni – például fel tud markolni egy rákot a tengerfenékről. De amiben a polipok egészen kiválóak, az nem más, mint az álcázás. Azért van rá szükségük, mert a polip a tengeri élővilág pizzája – a környezetükben mindenki szeretne enni belőlük. Így ezek az állatok képesek teljesen egyedülálló, és most figyeljetek, intelligens módon megváltoztatni a színüket és kinézetüket. Néhány pillanat alatt úgy meg tudják változtatni a színezetüket és a bőrük textúráját, hogy beleolvadjanak a hínárba, a homokba és a sziklákba. A legmeglepőbb az, hogy amúgy színvakok, de a bőrükön keresztül érzékelik az árnyalatokat. Ezenkívül utánozzák is a környezetüket, például a tengeri növényeket. Ezt a képességüket akkor használják, amikor nyílt terepen kell közlekedniük. A polip ilyenkor zöld színt vesz fel, néhány karját felfelé lebegteti, és hagyja, hogy azok előre-hátra ringatózzanak a feje felett, a többi karjával pedig irtó lassan araszol előre a tengerfenéken. A hullámok mozgásával együtt halad, akárcsak a hínár. Egy olyan távot, amelyet amúgy húsz másodperc alatt át tudna úszni, húsz perc alatt tesz meg, amikor el akarja hitetni a közelben lévő ragadozókkal, hogy ő hínár, nem pedig polip. Nos, mit gondoltok, intelligens módon viselkednek ezek a szajkók és a polipok?

Harminc üveges szempár bámult vissza Adamra, aki belátta, hogy ő is elveszítette a közönségét.

– Vannak itt polipok? – kérdezte a lány a Harry Styles-pulcsiban.

– Nem, azok nincsenek. De vannak sügérek és csukák az akváriumban. Meg fókák.

– Hát az azért nem ugyanaz.

– Nem, tényleg nem. Másmilyenek. Minden állat másmilyen. A polipok…

– William, te egy polip vagy! – harsant fel a beszólogató lány.

Adam egy sóhaj kíséretében lekászálódott a dobozról. Ezt a csatát elvesztette.

6.

Az iskolások látogatása olyan emlékeket ébresztett fel Adamban, amelyeket legszívesebben elfelejtett volna. Mindig is kívülállónak érezte magát. A kungsholmeni iskola alsó tagozatában többé-kevésbé folyton egyedül volt. Nem sportolt, nem voltak otthon videójátékai, és még ha az anyja azt gondolta is, hogy az angolos stílusú ruhák, amelyeket Östermalm méregdrága butikjaiban vásárolt neki, divatosak, Adam osztálytársai másképp vélekedtek a dologról. A tweed és a kordbársony finoman szólva sem nyűgözte le a kisiskolásokat.

De negyedikben aztán megérkezett az osztályba David, és az egyik szünetben, amikor Adam szokás szerint egymagában ücsörgött egy asztalnál az iskolaudvaron, odalépett hozzá. Fölöttük néhány mókus játszadozott egy nagy tölgyfán, amelynek ágai benyúltak az udvar fölé.

– Hali! – szólította meg David.

Adam ijedten kapta fel a fejét. Már a névsorolvasásnál felfigyelt a srácra. Majdnem egy fejjel magasabb volt a többieknél, és erősnek tűnt. Adam úgy gondolta, biztos sportbolond, és ezzel le is tett arról, hogy valaha barátok lesznek. Most viszont ott állt az ő asztala mellett. Nem úgy nézett ki, mint aki mindjárt behúz neki egyet, vagy ilyesmi, de persze sosem lehet biztosra tudni.

– Ó… szia! – köszönt vissza neki.

– Te Adam vagy, ugye? Egy osztályba járunk. Engem Davidnak hívnak. Mit csinálsz?

– Semmi különöset.

– A fát nézed?

– Aha.

– A fák menők – mondta David.

– Ja, zsírkirályok – próbálkozott Adam egy olyan szóval, amit akkor használt először. Hallotta, milyen bénán hangzik, és egyből elszégyellte magát.

– Haha, ja, zsírkirályok. Én is szeretnék olyan nagy lenni – közölte David anélkül, hogy Adam verbális melléfogásán élcelődött volna.

– Jó magas vagy, de olyan magas azért nem leszel. Nem vagy tölgyfa.

– Nem, de te sem. Te meg jó alacsony vagy, nem?

– Aha, százharmincnégy centi. Láttad amúgy, hogy mókusok laknak a fán?

– Komolyan? Muti!

Adam pedig megmutatta neki a mókusokat, hogy hol van az odújuk, és elmesélte, hogy él a család. Hogy mohát visznek fel a fára azért, hogy megágyazzanak vele a kicsinyeiknek, meg hogy mit esznek, és miért.

– Tudtad, hogy a tölgyek ezer évig is élhetnek? – kérdezte aztán.

– Nem. Szerintem a nagyim most úgy száztíz lehet.

David tovább bámulta a fa koronáját, és úgy tűnt, őt is ugyanannyira lenyűgözik a mókusok, mint Adamot.

A többieket sosem kötötte le igazán Adam természet iránti érdeklődése. Másfajta képességeket részesítettek előnyben, mint például, hogy ki tud átköpni az út túloldalára, vagy ki tudja erősebben eltalálni a lányokat a tesiórán egy labdával. De Davidot nem érdekelte az ilyesmi, és mindig azt mondta, tök menő, hogy Adam különleges, és nem érdekli, mit mondanak a többiek.

– Azt csináld, amihez kedved van, Adam! Foglalkozz az állatokkal meg ilyesmivel! Na az az igazi zsírkirályság!

Abban az időben Adamot valójában nagyon is érdekelte mások véleménye. Meg is próbált jó hosszúakat köpni meg megdobálni labdákkal a lányokat, de egyszerűen nem ment neki. A legtöbb dologban rossz volt. Az állatokat kivéve.

A Daviddal való barátsága volt a legfőbb oka annak, hogy átvészelte valahogy az általánost. Majdnem mindennap ott lógtak náluk suli után. Olvastak, és arról beszélgettek, hogy mit csinálnak majd, ha nagyok lesznek, és rengeteg szendvicset ettek. David szülei egy nem túlzottan sikeres, de kedvelt étterem tulajdonosai voltak a rendőrkapitányság mellett. Mindig esténként dolgoztak, így David ugyanolyan sok időt töltött egyedül, mint Adam.

– Hiányoznak neked? – kérdezte Adam egy nap, amikor a konyhában egy mirelit pizzát mikróztak maguknak uzsonnára.