Ha Rómában
jársz

Sarah Adams

részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sarah Adams: When in Rome
This edition published by arrangement with Dell Books,
an imprint of Random House, a division of
Penguin Random House LLC

Copyright © 2022 by Sarah Adams
All rights reserved.

Borítóterv: Sandra Chiu

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2022
© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6414 53 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

A nagymamámnak, Bettynek.

Bárcsak elolvashatnád ezt, mert szeretnéd Mabelt.

Hiányzol, hiányzik a mosolyod és a karácsonyi pulóvered.

„Úgy születtem, hogy óriási szükségem van a szeretetre,

és rettenetesen nagy szükségem van arra,
hogy szeretetet adjak.”

Audrey Hepburn

1. fejezet Amelia

Ez így rendben, igaz? Rendben vagyok, ugye?

Mély lélegzetet veszek, és kissé szorosabban markolom a kormányt.

– Igen, Amelia, rendben vagy. Ami azt illeti, fantasztikus vagy. Épp olyan vagy, mint Audrey Hepburn. Saját kezedbe veszed az életedet, éééés… magadban beszélsz… Szóval, talán mégsem vagy teljesen rendben, de tekintettel a körülményekre, mondjuk, hogy félig rendben vagy – állapítom meg, ahogy a szélvédőn túli sötét útra hunyorítok. – Igen. Félig rendben vagyok, és ez remek.

Eltekintve attól, hogy teljesen sötét van, és az autóm olyan hangot ad, mintha kiesett pénzérmék forognának egy centrifuga dobjában. Nem vagyok nagy autóguru, de szerintem, nem kellene ilyen hangot kiadnia. A kedvenc kis Toyota Corollám középiskolás korom óta velem van. Ebben a kocsiban ültem akkor is, amikor tizennyolc éves koromban az első saját dalomat hallgattam a rádióban, ezt az autót vezettem akkor is, amikor tíz évvel ezelőtt aláírtam a lemezszerződésemet a Phantom Recordsnál. És ez a kocsi lassan kiöregszik. Ez nem történhet meg, hiszen még mindig őrzi a régi röplabdás térdvédőm üléshuzatba ivódott illatát.

Nem, sátán, ma nem.

Megdörzsölöm a műszerfalat, mintha egy dzsinn rejtőzne benne, amelyik csak arra vár, hogy kiugorhasson, és teljesíthesse három kívánságomat. A kívánságok helyett azonban mást kapok: megszűnik a térerő. Elhallgat a zene, amit az internetről hallgatok, és a Google Mapsemről eltűnik a kis nyíl, amelynek az lenne a dolga, hogy kivezessen erről az isten háta mögött, gyakorlatilag a semmi közepén húzódó, sorozatgyilkosokat vonzó útról.

Jaj, ez éppen úgy hangzik, mint egy horrorfilm kezdete. Azt hiszem, a filmben én vagyok az a lány, akinek minden néző azt kiabálja, hogy „idióta!”, miközben pattogatottkukorica-darabkák hullanak az ölükbe falánk mosolyuk nyomán. Ó, jézusom, lehet, hogy hiba volt? Attól tartok, hogy a józan eszemet otthon hagytam Nashville-ben, a vasajtómmal és a Fort Knoxot megszégyenítő biztonsági rendszeremmel együtt. És Will-lel, a mesés testőrömmel, aki őrt áll a házam előtt, és megakadályozza az embereket abban, hogy besurranjanak a birtokomra.

Korábban, az este folyamán a menedzserem, Susan, és az asszisztense, Claire bőségesen elláttak információkkal a következő, agyonzsúfolt, háromhetes időszakról, amely megelőz egy kilenc hónapos világturnét. A probléma csak az, hogy éppen ma fejeztem be egy kimerítő, három hónapos, turnéra felkészítő próbaidőszakot. Ezt az időt annak szenteltem, hogy megtanuljam a koncertkoreográfiát, a színpadi beállást, és véglegesítsem a dalok listáját. Emellett szigorúan edzettem, és gyakoroltam a számokat. Mindezt mosolyogva, és úgy téve, mintha legbelül nem rothadó komposzthalomnak érezném magam.

Csendben ültem, miközben Susan csak beszélt és beszélt. Hosszú, vékony, tökéletesen manikűrözött ujja vég nélkül görgette az iPad képernyőjét, amely tele volt az időbeosztásra vonatozó bejegyzésekkel. Olyan bejegyzésekkel, amelyek hallatán izgatottnak kellene lennem. Megtiszteltetésnek éreznem, hogy vannak! De valahol a megbeszélés közepén… kikapcsoltam. Susan hangja távolivá és monotonná vált, mint amikor a Charlie Brownban blablára vált a szöveg, és csak a szívem hangos és fájdalmas lüktetése visszhangzott a fülemben. Teljesen lezsibbadtam. És ami a leginkább megijesztett, hogy úgy tűnik, Susan ezt észre sem vette.

Elgondolkodom azon, hogy talán túl jól rejtőzködöm. A napjaim azzal telnek, hogy mosolygok és bólogatok. Igen, köszönöm. Aztán másvalakire mosolygok, és megint bólogatok. Igen, természetesen meg tudom csinálni. Susan ad nekem egy forgatókönyvet, amelyet a PR-csapatom tökéletesen kidolgozott, és én betanulom. A kedvenc színem a kék, nagyjából az az árnyalat, amilyen a Givenchy ruhám, amit a Grammy-díj-átadón fogok viselni. És igen, a sikereim nagy részét szerető és odaadó édesanyámnak köszönhetem. Nem múlik el nap, hogy ne érezném magam hihetetlenül szerencsésnek a karrierem és a csodálatos rajongóim miatt.

Udvariasan, udvariasan, udvariasan.

Egy forró könnycsepp hullik a combomra, és rádöbbenek, hogy sírok. Nem hiszem, hogy sírnom kellene, ha ezekre a dolgokra gondolok. Kétszeres Grammy-díjas vagyok, és aláírtam egy kilencvenmillió dolláros szerződést a szakma legjobb lemezkiadójával, szóval nem lenne szabad sírnom. Én nem sírhatok. Pláne nem kellene a kiöregedőfélben lévő autómban ülnöm az éjszaka közepén, kétségbeesetten menekülve mindentől. Azoknak a listája, akiket cserben fogok hagyni, úgy gördül le előttem, mint egy tekercs, és alig bírom elviselni a bűntudatot. Korábban még sohasem fordult elő, hogy nem jelentem meg egy interjún. Utálok csalódást okozni az embereknek, vagy úgy viselkedni, mintha az én időm értékesebb lenne az övéknél. A pályafutásom elején megfogadtam, hogy sohasem leszek beképzelt. Fontos számomra, hogy annyira előzékeny és készséges legyek, amennyire csak lehetséges – még ha ez fáj is.

De volt valami Susan ma esti búcsúszavaiban, ami betett nekem.

– Rae – merthogy Susan jobban szeret a művésznevemen szólítani, mint az igazi nevemen, Ameliának –, fáradtnak tűnsz. Aludj egy kicsit többet ma éjjel, hogy ne legyen karikás a szemed a holnapi Vogue-interjúhoz készülő kulisszafotókon. Bár… a kimerült kinézet megint trendi… – Elgondolkodva felnézett a mennyezetre, és én szinte vártam, hogy maga Isten válaszol majd neki a szemem alatti karikákkal kapcsolatban. – Igen, felejtsd el, hogy bármit is mondtam! Ez majd együttérzést vált ki a rajongóidból, és kicsit nagyobb lesz az érdeklődés.

Sarkon fordult, és elment. Az asszisztense, Claire, tartott egy rövid szünetet, hogy egy utolsó tétova pillantást vessen rám a válla fölött. Kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit. Én pedig azon kaptam magam, hogy kétségbeesve azt remélem, hogy mondani fog valamit. Vegyél észre, kérlek!

– Jó éjszakát! – mondta végül, és ő is távozott.

Sokáig ültem a rám szakadó csendben, és azon töprengtem, hogyan hagyhattam idáig fajulni a dolgokat. És azon, hogyan juthatok át ezen a héjon, amit véletlenül teremtettem. A kiüresedés érzése néhány évvel ezelőtt tört rám először. Azt reméltem, hogy azért, mert elegem lett a Los Angeles-i életstílusból, és mert változásra volt szükségem. Összepakoltam, és Nashville-be, Tennesseebe költöztem, ahol továbbra is részese lehettem a zeneiparnak, de nem álltam annyira az érdeklődés középpontjában. Nem működött. A kiüresedés követett.

Vannak, akik ilyen esetekben a családjukhoz fordulnak, vannak, akik a barátaikhoz, és akadnak, akik a mágikus nyolcas golyóhoz. Én viszont ahhoz az egyetlen személyhez fordultam, aki sohasem hagy cserben: Audrey Hepburnhöz. Ma este behunytam a szememet és az ecc, pecc kiszámolót mormolva végigsétáltattam az ujjamat az Audrey-DVD-gyűjteményem darabjai fölött (igen, még mindig van DVD-lejátszóm). A Római vakáció győzött. Igazi kataklizma volt. A filmben Audrey Ann hercegnő szerepét játssza, aki hozzám hasonlóan érezte magát – magányosnak és túlterheltnek –, és egyik éjszaka elszökik, hogy felfedezze Rómát. (Nos, inkább csak elkóborolt éjszaka, mivel kissé kába volt az altatótól, de ennek semmi jelentősége.)

És hirtelen megtaláltam. Mármint a választ, amelyet kerestem. Arra volt szükségem, hogy eltávolodjam ettől a háztól, Susantől, a felelősségtől, abszolút mindentől, és Rómába meneküljek. Csakhogy Olaszország túl messze van ahhoz, hogy odautazzam, amikor három hét múlva kezdődik a turném. Így a legközelebbi Rómára esett a választásom, amit a Google Maps feldobott nekem. Rome-ra, Kentuckyban. A Google szerint a város pont kétórányira esett a házamtól, és a központjában egy bájos kis panzió állt. Tökéletes hely arra, hogy összeszedjem magam, és megelőzzem az összeomlást.

Így aztán lementem a három beállós garázsomba, elsétáltam a két drága autóm mellett, és lehúztam a ponyvát az én drága, öreg kocsimról, amelyet az elmúlt tíz évben elrejtettem. Beindítottam, és nekivágtam, hogy megkeressem Rome-ot.

És most egy hátborzongató mellékúton vagyok, és azt hiszem, hogy az érzelmi zsibbadtság, ami erőt vett rajtam, múlóban van, mert kezdem belátni, milyen nevetséges ez az ötlet. Valahonnan a mennyből most Audrey lenéz a glóriájában, és megrázza a fejét. A telefonom világító kijelzőjére pillantok. A térerőt jelző oszlopok helyén most a szolgáltatás nem elérhető felirat jelenik meg, és esküszöm, hogy a szavak még gúnyosan kacsintanak is rám. Kicsúfolnak. Rossz döntést hoztál. Te leszel a következő sztori a bűnügyi műsorban.

Nyelek egyet, és azt mondom magamnak, hogy teljesen rendben leszek. Semmi baj. Minden klassz.

– Szárítsd fel a könnyeidet, és rúgd seggbe ezt a borús hangulatot, Amelia! – mondom ki hangosan, mert ki más beszélne egy lányhoz, aki egyedül van egy kocsiban egy idegösszeomlás kellős közepén?

Csak mozgásban kell tartanom az autómat még tíz percig, amíg ki nem jutok erről az ijesztő, mint a szar mellékútról, és megérkezem a kisvárosi panzióba. Akkor boldogan átengedem az autómat a méltóságteljes végnek, amire rászolgált. És remélhetőleg lesznek utcai lámpák is azon a helyen, és nem valami Sorozatgyilkos Bugris Joe vár rám, hogy egy árokba hajítsa a testemet valahol.

Jaj, ne már! A kocsim új, köpködő hangot hallat, és rázkódni kezd… Szó szerint úgy rángat, mintha a kétezres évek elején járnánk, és hidraulikát szereltem volna bele. Már csak lila lámpák kellenének alá, és készen is állnék az időutazásra!

– Nem, nem, nem! – könyörgök az autómnak. – Ne csináld ezt velem!

De csinálja.

Akadozva, méltatlankodva megáll a koromsötét út szélén. Kétségbeesve próbálom újra beindítani a motort, de nem sikerül. Csak egy sor kattogó zörejt hallatt. Még mindig szorosan markolom a kormányt, és ahogy rám telepedik a felismerés, kibámulok a mozdulatlan éjszakába. Megpróbáltam egyedül, Susan segítsége nélkül megszervezni egy kalandot, és már az első este elbuktam, méghozzá két órán belül. Nem tudom, hallottál-e már ennél szánalmasabb dolgot. Nem okoz gondot, hogy ezrek előtt énekeljek a színpadon, de képtelen vagyok egy olyan egyszerű dologra, mint keresztülautózni egy államon.

Nem tehetek mást, mint hogy ülök a kocsimban, és várok reggelig, amikor is felkel a nap, és tisztán láthatom majd, hogy nem lóbál-e valaki egy véres láncfűrészt felém. Hátrahajtom a fejemet az ülésen, és behunyom a szememet. Hagyom, hogy a vereség magával ragadjon. Holnap reggel megtalálom a módját, hogy felhívjam Susant. Megkérem majd, hogy küldjön egy kocsit, és kényszerítem magam, hogy kikecmeregjek ebből a melankolikus hangulatból.

Kopp-kopp-kopp.

Sikítok, és felugrom az ülésen, így beverem a fejem búbját az autó tetejébe. Kinézek az ablakon, és ó, a fenébe, valaki áll az autóm mellett! Ennyi. Ez az a pillanat, amikor meg fognak gyilkolni, és miután a halálom igaz történetét leadják az E Hollywood Newsban, csak a szörnyű, kukoricaföldi halálomra fognak emlékezni.

– Minden rendben? Kell segítség? – hallom a férfi tompa hangját odakintről.

Egy zseblámpával bevilágít az ablakon, átmenetileg megvakítva ezzel.

Felemelem a kezemet, hogy megóvjam a szememet a fénytől. Így ő sem láthat engem, ezért nem ismer fel.

– Nem, köszönöm! – üvöltöm a zárt ablakon keresztül, miközben a szívem hevesen kalapál a mellkasomban. – Jól vagyok! N-n-nincs szükségem segítségre!

És határozottan nem egy furcsa fickótól az éjszaka közepén.

– Biztos vagy benne? – kérdezi. Végre észreveszi, hogy kiégeti a szememet a zseblámpájával, és elfordítja az arcomtól. Azt el kell ismernem, hogy kellemes hangja van. Dörmögő, mégis gyengéd.

– Igen, biztos vagyok! – mondom vidám hangon, mert minden az atomjaira hullhat körülöttem, de akkor is tudni fogom, hogyan kell kedvesnek lennem. – Mindent kézben tartok!

Az egyértelműség jeleként felmutatom a hüvelykujjam.

– Úgy tűnik, hogy lerobbant a kocsid.

Ezt nem ismerhetem be! Azzal alapvetően közölném vele, hogy könnyű préda vagyok. Ráadásul a telefonom sem működik! Szeretnéd, hogy kiszálljak, hogy elrabolhass, vagy számodra szórakoztatóbb lenne, ha te magad törhetnéd be az ablakot? Válassz, mit szeretnél!

– Nem. Csak… tartok egy kis szünetet.

Feszülten mosolygok, és igyekszem az arcomat elrejteni, azt remélve, nem veszi észre, hogy egy milliókat érő előadóművész ül ebben az elnyűtt Corollában.

– Füstöl a motorod.

Zseblámpával rávilágít a sűrű füstfelhőre, amely az autóm motorházteteje alól gomolyog ki. Ez semmi jót nem jelenthet.

– Ó… igen – mondom olyan lazán, amennyire csak lehetséges. – Néha csinál ilyet.

– Gyakran füstöl a kocsid motorja?

– Ühüm.

– Nem hallak.

– Ühüm – mondom hangosabban és élesebben, mint az imént.

– Rendben. – Nyilvánvalóan nem veszi be a mesémet. – Nézd, szerintem ki kellene szállnod. Nem biztonságos egy füstölő járműben maradni.

Naná! Az tetszene neki, mi? Nos, nincs az az isten, hogy én kiszálljak ebből a kocsiból. Még akkor sem, ha ilyen szép hangja van a fickónak.

– Nem köszönöm.

– Nem akarlak meggyilkolni, ha erre gondolsz.

Elakad a lélegzetem. Kinézek a sötét sziluettű férfira.

– Miért mondtad ezt? Most már tényleg arra gondolok, hogy meg akarsz ölni.

– Sejtettem – válaszolja bosszúsan. – Mit kell tennem, hogy bebizonyítsam, nem vagyok gyilkos?

A homlokomat ráncolva gondolkodom.

– Semmit. Ezt sehogyan sem tudod bizonyítani.

Halkan felmordul, és a kocsim elejéhez sétál. Beáll a fényszórók elé. Most már látom őt, és hűha! Bugris Joe sokkal inkább Vadon Kennek néz ki. Farmert és egyszerű fehér pólót visel. Sötétszőke haja oldalt rövidre vágott, de a feje búbján kicsit hosszabbra van hagyva. Markáns állát rövid szakáll borítja, és hadd jegyezzem meg, hogy nagyon jól illik széles vállához, karcsú testéhez és a bicepszéhez, amely csábítóan ugrál, amikor a kocsim motorháztetején kopogtat. Az összhatás… olyan erőteljes, hogy azt kívánom, bárcsak működne a légkondim.

– Felnyitnád a motorháztetőt? Csak hogy megnézzem, nem ég-e semmi.

Hm. Bocs, de nem. Szexi vagy nem, esélytelen, hogy kinyissam a motorháztetőt. Mi van, ha… nos, őszintén, semmit sem tudok az autókról, és elképzelésem sincs, mit tehetne, hogy tovább rontson a helyzeten, de abban biztos vagyok, hogy valamit tudna csinálni.

– Köszönöm, de nincs szükségem a segítségedre. Majd várok reggelig, és hívok egy autómentőt – kiabálok, elég hangosan ahhoz, hogy meghalljon.

Keresztbe fonja a karját.

– Hogy hívsz autómentőt? Itt nincs térerő.

Nos, talált. Ezzel megfogott.

– Ne aggódj emiatt. Majd kitalálok valamit. Most pedig visszamehetsz oda, ahonnan jöttél.

Valószínűleg egy közeli bokorba, ahol csak arra vár majd, hogy lecsaphasson rám abban a pillanatban, ahogy kiszállok a biztonságos autómból. És igen, rájöttem, hogy kicsit túlságosan is paranoiás vagyok. Csakhogy amikor hozzá vagy szokva, hogy őrült rajongók próbálnak bemászni a házadat védő kerítésen, és vízvezeték-szerelőnek álcázzák magukat, hogy átjussanak a biztonsági őrödön, és/vagy elküldik egy hajtincsüket azzal a kéréssel, hogy éjjel tedd a párnád alá; nos, akkor hajlamos leszel paranoiásan viselkedni az idegenekkel. Ezért aztán SOHASEM lett volna szabad egyedül elhagynom az otthonomat. El kell fogadnom a tényt, hogy már nem csupán önmagam vagyok, és már soha többé nem is leszek az.

Vadon Ken nem megy el. Visszatér az ablakomhoz, és megint lehajol. Egyik kezével az ajtóm fölé támaszkodik, ezzel mutatva, milyen széles a szárnyfesztávolsága.

– Egy füstölő motor nem jó. Ki kell szállnod. Ígérem, hogy nem bántalak, de megsérülsz, ha ez a kocsi kigyullad. Esküszöm, hogy megbízható ember vagyok.

– Pont ezt mondja minden gyilkos… mielőtt megölne valakit.

– Sok gyilkossal találkoztál már?

Egy pont Vadon Kennek.

Mosolygok, és próbálok olyan kedvesen szólni hozzá, ahogy csak tudok.

– Sajnálom, de… elmennél végre? Tényleg nem szeretnék udvariatlan lenni, de… de idegesítesz.

– Ha elmegyek, kiszállsz?

Visszafogottan nevetek.

– Most biztos, hogy nem. Egyébként honnan jöttél?

A férfi az autóm másik oldala felé bök a fejével, és hozzáteszi, egyáltalán nem lenyűgözve:

– Az előkertemben vagy.

Ó.

Megfordulok, és látom, hogy tényleg egy előkertben álltam meg, amikor félrehúzódtam. Nyilvánvalóan az ő előkertjében. Nem tudom megállni, hogy az aranyos házra mosolyogjak. Kicsi. Fehér. Fekete zsalugáterekkel. Két lámpa a bejárati ajtó mellett, és egy hintaágy a verandán. A ház körül nagy kiterjedésű terület. Otthonosnak látszik.

– Azt hiszem, már tudom a választ – mondja –, de nem akarsz bejönni, és felhívni valakit? Van vonalas telefonom.

Olyan hangosan nevetek az ajánlatán, hogy megrándul az arca. Ó, drágám, ez durva volt. Megköszörülöm a torkomat.

– Elnézést. Nem. Köszönöm… de nem – mondom ezúttal komolyan.

– Rendben. Ahogy gondolod. Ha bármire szükséged van, és úgy döntesz, hogy nem vagyok gyilkos, odabent leszek.

A ház felé int, és újra kiegyenesedik. Nézem, ahogy átvág a hosszú előkertjén, és árnyéka eltűnik a házban.

Miután becsukja a bejárati ajtót, megkönnyebbülten felsóhajtok, és belesüppedek az ülésbe. Igyekszem nem aggódni a füst miatt, amely még mindig gomolyog a kocsim motorjából. Vagy a kicseszett meleg miatt, ami idebent van. Vagy amiatt, hogy éhes vagyok. Vagy amiatt, hogy valójában pisilnem kell. Vagy amiatt, hogy Susan milyen csalódott lesz miattam reggel, amikor rájön, hogy nem jelenek meg az interjún.

Nem vagyok jól. Határozottan semmi sincs rendben.

Tartalom

1. fejezet – Amelia

2. fejezet – Noah

3. fejezet – Amelia

4. fejezet – Noah

5. fejezet – Amelia

6. fejezet – Noah

7. fejezet – Amelia

8. fejezet – Amelia

9. fejezet – Noah

10. fejezet – Amelia

11. fejezet – Amelia

12. fejezet – Noah

13. fejezet – Amelia

14. fejezet – Amelia

15. fejezet – Noah

16. fejezet – Noah

17. fejezet – Amelia

18. fejezet – Noah

19. fejezet – Amelia

20. fejezet – Noah

21. fejezet – Amelia

22. fejezet – Noah

23. fejezet – Amelia

24. fejezet – Amelia

25. fejezet – Noah

26. fejezet – Amelia

27. fejezet – Amelia

28. fejezet – Amelia

29. fejezet – Noah

30. fejezet – Amelia

31. fejezet – Amelia

32. fejezet – Noah

33. fejezet – Amelia

34. fejezet – Amelia

35. fejezet – Amelia

36. fejezet – Noah

37. fejezet – Amelia

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok
Alex Brush – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Public Sans – SIL Open Font License