Childe Harold

George Gordon
Byron

s engleskog preveo
i priredio
Luko Paljetak

Sadržaj

Byronov život, djelo i vrijeme

Hodočašće Childea Harolda (roman)

Predgovor

Dodatak predgovoru

ZA IANTHE

PRVO PJEVANJE

DRUGO PJEVANJE

TREĆE PJEVANJE

ČETVRTO PJEVANJE

Kronološki pregled najvažnijih datuma iz Byronova života

Byron u Hrvata

Bilješka prevoditelja

Rječnik

Impressum

Byronov život, djelo i vrijeme

U cjelokupnoj svjetskoj književnosti bilo bi teško naći pjesnika čiji život i djelo čine toliko jedinstvenu i impresivnu cjelinu, stvaraoca koji je iz svoga vlastitog života, kao iz kakve hirovite, bogate iako kratkotrajne zlatne žile crpio i sadržaje i stil i duh svojih djela, a istodobno živio i nastojao živjeti razmetljivim, burnim i nepredvidljivim životom svojih likova. Čini se da postoji samo jedan takav: George Gordon, Lord Byron.

Uzaludno i nepotrebno bilo bi povlačiti tu granicu, kao što je uzaludno i nepotrebno i Byron pokušavao povući tu crtu i razgraničiti Childea Harolda od sebe, sebe od Childea Harolda. "Uzaludno sam tvrdio i zamišljao da sam povukao crtu između autora i hodočasnika; i sama želja da održim tu razliku, te razočaranje u otkriću da mi je to uzaludno, toliko su slomili moje snage pri pisanju da sam sve to zajedno odlučio napustiti — i tako učinih", piše Byron u predgovoru IV. pjevanju Childea Harolda, u pismu Johnu Hobhouseu, prijatelju i suputniku po gotovo svim zemljama kuda se kretao. Premda dalje s pravom dodaje da "djelo ovisi o samom sebi a ne o piscu", da "autor koji nema drugih izvora u svom duhu osim vlastite slave, prolazne ili trajne, što mora izvirati iz njegovih književnih napora, zaslužuje sudbinu svih autora", u obzir je potrebno uzeti i jedno i drugo, i život i djelo, slijedeći upravo tu usku i najčešće teško održivu i razgraničivu crtu među njima, neprestano imajući na umu da je to hod po bridu vrlo oštra sječiva.

Ovaj tobožnji Leandar, šepavi Apolon, lijepi demon i pali anđeo, kako su ga već sve nazivali, iskazivao je kao i svi pjesnici njegova doba svojstveno zanimanje za gotsko, sablasno, krvavo, bizarno, egzotično, egzaltirano, strastveno, neobuzdano, divlje i iskonsko. Taj amalgam je ona prepoznatljiva oznaka svakog romantičara, a Byron je barem svojim životom i najvećim dijelom svoga opusa upravo to i bio.

Volio je samotnu i divlju prirodu. Byronov glavni užitak bio je, piše jedan od njegovih bliskih prijatelja, povući se na neko osamljeno mjesto, sjesti na visoku stijenu iznad mora i tamo ostati satima, gledajući nebo i more, onako kao što naš Preradović primjerice sjedi pod čempresom u Lukoranu nasuprot Zadru i gleda kako iznad utihle pučine puca ružoprsta ilirska zora.

Sjedit na hridi, gledat slap što pada,
Sanjareć lutat rubom šumske sjene
Gdje sve je nad čim ljudski stvor ne vlada,
Gdje smrtnik nikad ili rijetko skrene;
Peti se sam kroz neprohodne stijene
Sa stadom divljim što ne pozna tor,
Nagnut nad ponor gdje se vode pjene,
Samoća nije to već razgovor
S prirodom, pogled u njen razotkriti dvor.

Childe Harold II, 25

Tad osjećaj nam beskrajnog se budi
U osami gdje sami smo najmanje,
Istina, što nam cijelim bićem rudi
Čisteć nas od nas: to je zvuk i stanje
Duše i glazbe vir gdje leži znanje
Vječnoga sklada...

Ch. Har. III, 90

Nisam nikada vidio sliku ili skulpturu koja bi se slagala s mojom koncepcijom ili očekivanjem; ali vidio sam mnogo planina i mora, rijeka i pejzaža, i dvije-tri žene što su ih daleko nadmašivali, piše Byron u jednom svom pismu, izražavajući time svoju panteističku ljubav prema prirodi i svoje gnušanje, ne toliko prema ljudima,

Ne volim ljude manje, nego više
Prirodu volim

Ch. Har. IV, 178

koliko prema društvu i zamornom bruju grada gdje

Malo tko — nitko — ne nađe što voli.

Ch. H. IV, 125

osjećajući vrlo dobro po sebi samom da

Lažan je život naš: i s redom stvari
Nije u skladu.

Ch. H. IV. 126

Upravo s tim redom stvari Byron se titanski bori.

Koliko god istinski volio prirodu, mnoge panteističke izjave iz III. pjevanja Childea Harolda više su plod razgovora što ih je sa Shelleyjem vodio uz slikovite i mirne obale Lemanskog (Ženevskog) jezera nego izraz njegovih vlastitih pogleda, jer ni sama priroda i sva njezina iskonska divljina, o kojoj on s toliko strastvena zanosa piše, nije mogla ublažiti Byronovu bol — onu toliko prepoznatljivu svjetsku bol čija se sjena povlači licem svih mladih ljudi onoga doba, od Werthera, koji je njihovo utjelovljenje, pa sve tamo, usudio bih se reći, do Rimbauda koji je na neki način jedan od onih zadnjih "zmajevih zuba" što ih je bajronizam posijao po Europi i po svijetu — nije mogla ublažiti onaj osjećaj beskućništva, onaj Sehnsucht, čežnju za apsolutnim iz koje se hrani i razvija toliko puta spominjani i analizirani Byronov titanizam. Byron je, naime, poeziju očito pisao u uvjerenju da se njegov vlastiti "ja" ne treba prožimati, nego suprotstavljati prirodi, svijetu i društvu. Ovo suprotstavljanje postaje bravado cijeloga njegova života.

Ne ljubljah svijet nit ljubljaše svijet mene:
Smradnom mu dahu ne laskah nit svijah
Koljeno pred idolima mu, zlene
Jeke mu glasno ne štovah nit smijah
Ikad se lažno; u gomili bijah
Al ne drža me njenim; kroz nju luto
Ja sam, al ne bjeh njen; njoj tuđim grijah
Razmišljanjem se, i još bih da u to
Nisam pretrpo um svoj, što sam stog se sputo.

Ch. H. III, 113

stoga što

... sred mnoštva, vreve, ljudske buke,
Čut, vidjet, imat, osjećati, znati,
Lutat sam, žitelj svijeta bit, pun muke,
Blagoslov ne znat ni primit ni dati;
Miljenik sjaja mrzeć sve što pati!
To znači biti sam; samoća to je, to je!

Ch. H. II, 26

Koliko god je taj titanizam težio nedohvatnom i gotovo nezemaljskom, njegovi su korijeni barem u osnovi svojoj počivali na zemlji. Byron je, naime, u ranoj mladosti prebolio dječju paralizu i ponekad je sve što bi radio taj prvi lord engleske literature jednostavno bila kompenzacija te njegove tjelesne mane. Zar mislite da bih ja ikada mogla što osjećati prema ovom šepavom dječaku, izjavila je jednom, ne znajući da je on sluša, Mary Craworth, jedna od prvih mladenačkih Byronovih ljubavi, a on, koji je već u sedamnaestoj svojoj godini dobro vladao grčkim i latinskim, koji je na Malti učio arapski a u Veneciji armenski, 3. svibnja 1810, za vrijeme boravka u Turskoj, preplivao je — oponašajući antičkog Leandra — Helespont za sat i deset minuta.

Teško je reći tko prođe bolje:
O smrtni! još vas bozi gaze!
On strati truda a ja volje:
On potonu, ja imam nazeb.

(prev. L. P.)

U osamnaestoj godini anonimno je tiskao svoje Mladenačke pjesme (Juvenile Poems), koje su se poslije pojavile pod naslovom Sati dokolice (Hours of Idleness) i doživjele oštru kritiku u tada najuglednijem književnom časopisu "Edinburgh Review", našto je Byron poslije oštro odgovorio satirom Engleski bardi i škotski kritičari (English Bards and Scotch Reviewers), kojom je tada, prije svojih poznatih skandala, zadobio opće simpatije. Živo se sjećam dojma koji je na mene ostavila edinburška kritika: to bješe svijetlo bjesnilo i odluka da prkosim i da se osvećujem, ali nikakav poraz ili očaj. Nemilosrdna je kritika otrov za mlada pisca (tu Byron očito misli na sudbinu Johna Keatsa s čijom se knjižicom stihova kasnije utopio Shelley o kojemu Byron piše u svojoj već spomenutoj satiri), ona me oborila na zemlju, ali ja skočih na noge s čvrstom odlukom da njeno groktanje sam osramotim.

Izreć i utjelovit kad bih mogo
Sve što u meni leži — dati mah
Mislima svojim, kad bih snage smogo,
Um, srce, čuvstva jaka, slaba, dah,
Ono što tražih i još tražim plah,
Snosim, znam, ćutim — u riječ jednu slit,
To grom bi bio, reko bih je; ah,
Ovako ja ću uvijek nečut bil
I nijemu misao u sebi, ko mač, krit.

Ch. H. III, 97

Ovom gordom, nedodirljivom osamljeniku najsilnije radosti, kako kaže M. Šrepel, bijahu već rano trijumfi taštine. Njegov prvi govor u Domu lordova, kada mu je bilo tek jedanaest godina, bio je obrana notinghamskih radnika koji su u bijesu prve tehničke revolucije razorili svoje tkalačke strojeve.

Vraćajući se jednom iz Pireja s kupanja, susreo je četu turskih vojnika koji su vukli neku mladu ženu zašivenu u vreću da bi je bacili u more, jer je, kako je Byron iz razgovora s njima saznao, vodila ljubav s nekim kaurinom. S pištoljem u ruci prisilio ih je da se vrate natrag, te podmićivanjem i prijetnjama oslobodio jadnu djevojku koja je, dakako, kako se to već moglo očekivati, završila u njegovu zagrljaju. Ostatak vremena utrošio sam na neke poslovne stvari, te na to da dobijem gonoreju, što mi je vrlo žao, jer sam se tek bio riješio teškog tripera koji sam uhvatio nigdje drugdje, nego upravo u Grčkoj, piše ovaj bljedoliki ljepotan u pismu koje je nedavno pronađeno u Londonu, u ostavštini njegova prijatelja Daviesa Scropea, ženskara, pijanice i kockara, s čijim je novcem Byron i krenuo na svoje putovanje po Španjolskoj, Portugalu, Grčkoj, ondašnjoj Albaniji i Bliskom istoku.

Kao student doveo je na sveučilište u Cambridgeu medvjeda da se zajedno s njim sprema za profesorski natječaj.

Godine 1821. ovaj se romantični pjesnik i melodramatični pozer, podrugljivac i sentimentalac, lijepi muškarac koji tvrdi da nikada nije zaveo nijednu ženu, buntovnik i narcisoidni ljubitelj sebe sama, pridružuje revoluciji u Italiji, druguje s karbonarima[*] i kuću mu stalno drže pod prismotrom.

Dvije godine kasnije priključuje se grčkoj revoluciji i pomaže je i novcem i savjetima. Naprijed! Hrabro! Ne bojte se! Slijedite moj primjer — zadnje su njegove riječi.

Postoji zajamčeno sredstvo da čovjek oko sebe okupi gomilu — treba samo jako vikati, pisao je Hippolyte Taine u povodu Byronova stila, ne shvaćajući zapravo da je to glavna oznaka Byronova života, slikovita i bučna gesta.

Nema u mene ni nade ni straha s onu stranu groba, piše on prijatelju Hobhouseu 10. kolovoza 1811., u trenutku kad mu se utopio dragi i bliski prijatelj Charles Skinner Mathews čiju je smrt u šali, videći ga kako slabo pliva, jednako kao i svoju, na neki način bio naslutio i prorekao.

Osjećaj gorde nadmoći i posvemašnjeg prezira rađao je na drugu stranu stanje samodopadljive klonulosti i umora koji se na licu cijele te rano ostarjele mladeži zapažao tako lako i bio joj tako svojstven. Byron, nespokojni taj histrion, naprotiv, živio je u akciji. Njegovi su sportovi bili jahanje, plivanje, ronjenje i pucanje, boks, kriket i — lijepe žene. Pisao je brzo, ponekad još dok se svlačio nakon dolaska kući s raznih plesova i maskerada, što svjedoči o nemaru i brzini, jednako koliko i o strasti i opčinjenosti pisanjem. Možda to i nije najbolje,

Ali za srce naglo mir je pako.

Ch. H. III, 42

Posve je shvatljivo da je opća zasićenost, s obzirom na Byronovu prirodu i njegovo prerano životno iskustvo, neizbježna,

Osjeti Childe da sitost njega davi,
Stvar gora nego nesreća i kuga.

Ch. H. I, 4

rađa akciju, želju za bijegom koji je zapravo nemoguć,

Koji Prognanik pobjeć može
od sebe?

Ch. H. I, VI Za Iñez

želju za akcijom, a Byron je tako živio i umro, nemajući vremena da ostari,

Starit, zar ima od tog veće boli?
Što nam u čelo brazdu dublju zada?
Mrtve sve vidjet koje srce voli
I sam na svijetu biti ko ja sada.

Ch. H. II, 98

stoga na usta svoga Childea Harolda, kao odgovor na prethodne stihove, u istoj strofi uzvikuje:

Tecite dani mahnito! od kada
Vrijeme sve duši drago mi ukrade,
I s jadom Starosti mi smiješa dane mlade.

Ch. H. II, 98

Koliko god je u trenutku kad je u newsteadskoj opatiji vino ispijao iz srebrom okovane lubanje nekoga bezimenog fratra, u tom činu bilo nečega od svjesno hinjene hamletovske poze, Byron se često, govoreći o svijetu, o nadmoći pjesnika i njegovoj gotovo božanskoj ulozi u univerzumu, znao uzdići do stvarnih šekspirovskih gledanja, pa mu je čovjek

Sumnje i smrti čedo, kom je slamka nada

Ch. H. II, 3

i

... njihalo, kog smijeh i suza vlači

Ch. H. IV, 109

a ratnici, bez obzira iz kojih vremena,

... sprave to su davne
Slomljeni alat, što ih tiran sije
Bez broja, put kad svoj popločat htije
Srcima ljudskim — zašto? — za san prosti.
Obujmit zar će to zbog čeg se bije?
Il nazvat svojim ped tla gdje se gosti,
Osim tog gdje na kraju past će, kost do kosti?

Ch. H. I, 42

Byron se često zna hamletovski zamisliti nad tamom groba,

Lubanju uzmi otud i razvali:
Zar Bog hram ima unutar te zdjele,
Kad čak ni crvi izbu trulu tu ne žele?

Ch. H. II, 5

zna napisati gnomički duboke i svevremeno aktualne stihove,

Tisuću ljeta treba da se stvori Država; tren je sruši,

Ch. H. II, 84

zna sa svoje manfredovske visine barda, pjesnika-vizionara, Napoleonu nadmoćno dobaciti:

Osvajač zemlje i rob njezin ti si!

Ch. H. III, 37

dijeleći mu cijelim nizom strofa u III. pjevanju trajnu povijesnu i šekspirovski dijalektičku lekciju. Premda je Haroldova, dakle Byronova nošnja, kako uspjelo ističe M. Šrepel, samo domino na krabuljnom plesu, ona krije mladića s ognjenim čuvstvom, oštrim razumom, tamnim dojmovima životnim i sa neobičnom ljubavlju k slobodi. Ova sloboda, koja se najprije manifestira kao sloboda naroda, sloboda svih potlačenih naroda, evoluira postupno u širi misaoni pojam sveopće slobodne misli. U tom rasponu Byron nerijetko zna, po imperativu svoga temperamenta i svoga načina, anarhično ustvrditi: Ja sam pojednostavio svoju politiku. Ona se sastoji u tome da osudim na smrt sve vlade koje postoje.

On nije čovjek svoga naroda, nego svoga doba, napisao je u svojoj studiji već prije spomenuti Šrepel. A Byronovo doba, doba je američke, industrijske i francuske revolucije, zatim vrijeme napoleonovskih ratova, krvavih bitaka kod Albuere, Talavere, Austerlitza, Trafalgara i onoga velikog završnog prizora kod Waterlooa, što ga je Byron tako plastično slikovito i tako uspješno dočarao u svome Childeu Haroldu. Oba prva pjevanja ovog spjeva pokazuju s kolikom je žestokom ironijom Byron mislio i pisao o engleskoj vanjskoj politici i s kolikom je žestinom govorio o tada najaktualnijim društvenim i političkim pitanjima Europe. Ona su nam danas, iz perspektive našega vremena, poprilično daleka i blijeda, nezanimljiva, otprilike onako kao punski ratovi kakvu gimnazijalcu, pa nam se može učiniti da se Byron pomalo samodopadno i nepotrebno nad njima pjeni, da je svoje djelo nepotrebno opteretio aktualnostima koje danas ne možemo shvatiti bez obimna komentara u fusnotama. Sve je to bez dvojbe na svoj način točno, ali mi moramo shvatiti da je Byron i želio i morao svojom pjesničkom riječju biti prisutan u zbivanjima svoga vremena iz čije je krvave pragmatike znao izvući i iskazati i neke trajno valjane poruke i misli:

tko žudi
Slobodu, mora sam se za nju biti
Desnicom valja da se za nju trudi.

Ch. H. II, 76

Nek bijele kosti i krv kiša pere,
Na poprištu nek sve se groze sjate:
Da djeca naša to što vidjesmo mi, shvate!

Ch. H. I, 88

znajući uza sve to ostvariti retke trajne ljepote i liričnosti, uspijevajući vrlo često pronaći onu pravu jedinu riječ, zvjezdani, npr. kada u IV. pjevanju Childea Harolda govori o Galileju.

U estetskom i književnom pogledu bilo je to doba romantizma, onoga širokog literarnog, i ne samo literarnog zbivanja što je u Europi započelo s pojavom sentimentalizma, s Jeanom Jacquesom Rousseauom, Madame de Stael, Klopstockom, Lessingom, Wielandom, Bürgerom, Goetheom i Schillerom, Macphersonom i njegovim Osijanom, Chattertonom, Blakeom i Robertom Burnsom, a oslanjalo se na djela Shakespearea, Spencera, krvave, mračne škotske balade, Scotta, Wordswortha i Coleridgea te njihove Lirske balade. Pojavom Byrona, koji je u neku ruku postao stjegonošom i rodonačelnikom goleme i brojne obitelji romantičara što se, sve tamo od grupa u Jeni (oko 1800.) i Heidelbergu (1808.), preko grupe u Stuttgartu (između 1810. i 1830.), protezala od Francuske (Hugo, Musset, George Sand, A. de Lamartine, A. de Vigny, Mérimée), preko Italije (Manzoni, Leopardi, Silvio Pelico), Rusije (Puškin, Ljermontov), Poljske (Mickiewicz, Slowacki, Krasinski), Češke (Kollar, Karol Maha), Mađarske (Petőfi), Švicarske, Rumunjske i Grčke, sve do naših strana (Prešeren, Jenko, Kopitar, Mažuranić, Preradović, Vraz, Njegoš, Jakšić), stvoren je bajronizam i prototip romantičnoga junaka koji, da bi to uistinu bio, u sebi mora nositi prezir prema konvencionalnom licemjernom moralu, mora izazivati sudbinu osjećajući se na neki način obilježenim i predodređenim za tragičnu kob, mora se posebno odijevati i bježati od društva u egzotičnu divljinu, najčešće na Istok, mora prezirati bližnje, ali se ponekad i žrtvovati za njih, mora ljubiti slobodu i potajno u sebi patiti od krivnje, vjerovati u idole pomalo mračne i maglovite, mora posjedovati poseban osjećaj za misteriozno, nadnaravno i teatralno, mora patiti od Etne osjećaja i od Vezuva strasti.

Bilo je to doba kada, kako piše naš A. G. Matoš, cijela legija snobova čezne za dalekim krajevima, pišu nostalgijske pjesme, i žene se rastavljaju, jer im muževi ne žele za njima u Španiju, u Italiju, u Carigrad. Gospođice pate od adrijaticizma, od florencitisa, od venecitisa. Svijet je pun fatalnih ljudi koji s jedne strane ljubav proglašuju jedinim ciljem egzistencije, a s druge su puni apsurdnoga spleena i Schopenhauera koji je, kako to izvanredno definira Maucauly, iz godine u godinu, iz mjeseca u mjesec ponavljao da je sudbina svih biti bijedan, da je sudbina izvanrednih biti izvanredno bijedan; da sve želje kojim smo prokleti podjednako vode bijedi; ako nisu zadovoljene, bijedi razočaranja, ako pak jesu, bijedi zasićenosti. Njegovi junaci su ljudi koji su različitim ciljevima došli do istog cilja očajanja, ljudi koji su siti života, koji su na ratnoj nozi s društvom, koji su u svojoj boli potpomognuti jedino nepobjedivom ohološću, sličnoj oholosti Prometeja na stijeni ili oholosti Satane u užarenom laporu, ljudi koji mogu svladati svoje muke snagom svoje volje, i koji do kraja prkose svoj sili zemlje i neba. Takav junak je i Childe Harold.

Svoj spjev Byron je počeo pisati 1809. god. za boravka u slikovitoj, egzotičnoj i tada zaista posve nepoznatoj i Bogu iza leđa smještenoj Albaniji, gdje mu je gostoprimstvo pružio Alipaša od Janine, stvarni, utjelovljeni njegov mladenački Zelucco. Byronov hodočasnik putuje najprije Portugalom i Španjolskom gdje se divi ljepoti zemlje i opisuje krvava ratišta, smrt na bojnom polju i smrt u koridi, značaj muškaraca i ljepotu žena. Zatim preko Malte dolazi u zemlju bogova, omiljenu i toliko sanjanu Grčku. Dok se Keats u Britanskom muzeju divi i uči na onim istim vazama, urnama i mramorima što ih je u Englesku, ploveći preko mora nesklonoga, dovukao lord Elgin, Byron se pjeni i bjesni nad barbarskim oskvrnućem djevičanskih grčkih spomenika. Nakon toga, kršćanskom svijetu kazavši zbogom, putuje u Albaniju i Tursku, pa zatim opet natrag u Grčku, te u Englesku. To je sadržaj prva dva pjevanja ovog spjeva koji je istodobno knjiga dnevnika, povijesti, satire i politike, životopisnih pojedinosti i epigrama, samoraščlanjivanja i smjelih karakterizacija velikana iz prošlosti i suvremenosti, slobodarskoga revolta i literarnih aluzija, običaja i zabava, sklop banalnoga i suptilno uspjelog.

Nedavno sam započeo jednu pjesmu u Spenserovu stilu i strofi, u kojoj namjeravam dati potpun mah svojoj sklonosti, biti šaljiv i patetičan, deskriptivan i sentimentalan, nježan i satiričan, prema raspoloženju, navodi Byron dra Beattiea u predgovoru I. i II. pjevanja svoga spjeva, koja su ga, kada su se 29. veljače 1812. pojavila u Londonu, preko noći učinila slavnim, pa je onda s pravom mogao u pismu svome prijatelju pjesniku Thomasu Mooreu napisati: Probudio sam se jednog jutra i otkrio da sam slavan. Byronu je tada bilo 25 godina.

Childe Haroldov Laku noć, najpoznatiji je, najviše spominjan i svakako najčešće prevođen lirski fragment ovog spjeva. Umetnut između 13. i 14. strofe prvog pjevanja, on je zapravo izvanredna sjetna kantilena koja u neku ruku sadrži sukus romantičarskog pogleda na svijet. On nam otkriva jednu od najsvojstvenijih crta bajronizma, onaj prividni nehaj i prezir prema svijetu i životu koji evoluira u posvemašnju čežnju za beskonačnim, u poriv što ga Fichte definira kao nagon za nečim potpuno nepoznatim, koji se očituje samo nekom potrebom, nekom nevoljkošću, nekom prazninom koja teži z'a ispunjenjem a ne kaže odakle, i koja se ne da utažiti ničim osim ljubavlju.

Niječući, jednu za drugom, ljubav prema majci, ljubav prema ženi i ljubav prema domovini, Byron — Harold, ta karakteristično romantičarski rascijepljena osoba, ta dva ega, dva pola iste nepomirene i nepomirljive ličnosti koja se neprestano kritički sumnjičavo promatraju, taj promatrani promatrač otkriva se pred nama kao pomalo djetinjast i ironičan fantasta koji, kako piše Schiller u svome djelu o naivnom i sentimentalnom pjesništvu — ne zlorabi prirodu nego slobodu, dakle razvija se iz sposobnosti koja je sama po sebi vrijedna štovanja i beskrajno se može usavršiti, koji se napokon ruši u beskrajnom padu u bezdanu dubinu i može završiti samo potpunim uništenjem. Byron upravo to i radi: beskrajno, svojim životom i djelovanjem usavršava tu sposobnost, težeći s jedne strane prometejskim sintezama, rušeći s druge okove svakog sustava, predajući se istodobno potpuno čarima života.

U trećem pjevanju, koje je 1816. godine napisano u Veneciji, Byron nas vodi preko Waterlooa kroz Njemačku u kojoj, putujući kroz divnu i slikovitu dolinu Rajne, nježno čezne za svojom polusestrom Augustom koju je volio cijeli svoj život, a zatim u Švicarsku, opisuje Lemansko jezero, noćnu tišinu i svu jarost ljetne oluje u planinama, piše apoteozu Rousseauu, Voltaireu i Gibbonu, a zatim nam s Alpa daje tek naslutiti Italiju, zemlju svojih snova, kojoj je u cijelosti posvećeno četvrto pjevanje Childea Harolda, napisano 1818. godine.

Razmak između I. i II. pjevanja, te između III. i IV. razdoblje od šest odnosno osam godina, veliko je ljudsko i pjesničko iskustvo Byronovo. Childe Harold se postupno sve više pretvara u Don Juana, a Byron sve više u satiričara, gubeći tako postupno jednu od najosnovnijih komponenata romantičarskog pjesnika. Satirički pristup zahtijeva, kako to ističe Marius Bewley, postojanje svijeta i društvenog poretka, neovisnih o pjesničkoj percepciji. Satira u Byrona, u ovom slučaju, ne postaje samo oblik društvene kritike, nego istodobno biva i oblik vrlo suptilnog mazohizma.

U svojim djelima, pogotovu u Childeu Haroldu i Don Juanu, Byron je, uza sve oscilacije stila i ukusa, ostvario stranice neprolazne vrijednosti i ljepote. Da je kojim slučajem bio slikar a ne pjesnik, slikao bi zacijelo kao Delacroix, da je bio skladatelj, stvarao bi najvjerojatnije poput Chopina. Ovaj hromi Titan, Caligula, Heliogabal i ovaj Henry VIII, kako su ga zbog raskalašena života često znali nazivati, pjesnik je za kojega se zadnjih godina sve više zanimaju i u Engleskoj i izvan nje, stvaralac je koji svejedno ostaje najmarkantnijom i najzanimljivijom ličnošću svoga stoljeća, čovjek je koji je tako muški i istodobno tako djetinjasto samodopadno znao kazati:

Sàm stojim ja i stajah — zapamćen il ne!

Ch. H. III, 112

Luko Paljetak

[*] Karbonari – članovi tajnog talijanskog revolucionarno-demokratskog udruženja koje se borilo za ujedinjenje Italije (nap. ur.)

Hodočašće
Childea Harolda

ROMAN

Svijet je jedna vrsta knjige iz koje smo, ako smo vidjeli samo svoju zemlju, pročitali samo prvu stranicu. Ja sam ih prolistao prilično velik broj i našao da su sve jednako loše.

To istraživanje nije ostalo neplodnim. Mrzio sam svoju domovinu. Sve neuljudnosti različitih naroda među kojima sam boravio, izmirile su me s njom. Da nisam iz svojih putovanja izvukao nikakvu drugu korist osim te, ne bih žalio ni troška ni truda.

KOZMOPOLIT[1]

Predgovor

(Prvom i drugom pjevanju)

Sljedeća pjesma najvećim je dijelom napisana u krajevima koje pokušava opisati. Započeta je u Albaniji, a dijelovi koji se odnose na Španjolsku i Portugal spjevani su prema autorovim zapažanjima u tim zemljama. Toliko treba reći glede točnosti opisa. Prizori koje pokušava ocrtati iz Španjolske su, Portugala, Epira, Akernanije i Grčke. Tu se, za sada, pjesma zaustavila; o tome kako bude prihvaćena ovisi hoće li se autor usuditi svoje čitatelje povesti do glavnoga grada Istoka, kroz Joniju i Frigiju: ova dva pjevanja čisti su pokušaj.

Uvedeno je izmišljeno lice kako bi se djelu dala stanovita povezanost; ona, uza sve to, ne teži tome da bude dosljedno provedena. Neki moji prijatelji, do čijeg mišljenja visoko držim, primijetili su da bi ovaj izmišljeni lik, "Childe Harold", mogao izazvati sumnju kako se pod njim krije neka stvarna osoba; neka mi se dopusti da to, jednom i za svagda, opovrgnem — Harold je čedo mašte, stvoreno u već spomenutu svrhu. U nekim vrlo beznačajnim pojedinostima, u onim potpuno lokalnim, moglo bi se naći osnove za takvu primjedbu, ali u glavnim točkama, nadam se, nema baš nikakve.

Gotovo je nepotrebno spomenuti da je naziv Childe, kao u Childe Waters, Childe Childers itd., upotrijebljen zato što je suglasniji sa starom strukturom versifikacije koju sam usvojio. "Laku noć", na početku prvog pjevanja, nadahnula je pjesma "Laku noć Lorda Maxwella",[2] objavljena u Pograničnoj poeziji[3] koju je objavio gosp. Scott.

U prvom dijelu, koji se bavi Pirinejskim poluotokom, mogla bi se naći kakva neznatna podudarnost s različitim objavljenim pjesmama sa španjolskim motivima,[4] ali to može biti samo slučajno; jer, s izuzetkom nekoliko završnih strofa, cjelina ove pjesme napisana je na Levantu.

Spenserova strofa,[5] prema mišljenju jednog od naših najuspješnijih pjesnika, dopušta svaku raznolikost. Dr Beattie[6] primjećuje sljedeće: Nedavno sam započeo jednu pjesmu u Spenserovu stilu i strofi, u kojoj namjeravam dati potpun mah svojoj sklonosti, biti šaljiv i patetičan, deskriptivan i sentimentalan, nježan i satiričan, prema raspoloženju; jer, ako ne griješim, metar koji sam prihvatio, dopušta jednako sve ove vrste kompozicije. — Ohrabren u svom mišljenju takvim autoritetom, i primjerom nekih od najvećih talijanskih pjesnika, neću se opravdavati zbog pokušaja sličnih varijacija u sljedećem sastavu; zadovoljan što će, ako ne uspiju, neuspjeh počivati prije u mojoj izvedbi nego u osnovi, utvrđenoj djelom Ariosta, Thomsona[7] i Beattiea.

London, veljače 1812.

Dodatak predgovoru

Čekao sam sve dok gotovo svi naši časopisi nisu istresli svoju uobičajenu porciju kritike. Ispravnosti većega dijela njihovih kritika nemam što prigovoriti; ne bi mi priličilo prigovarati njihovim vrlo blagim pokudama koje bi, vjerojatno, da su bile manje ljubazne, bile iskrenije. Zahvaljujući stoga svima i svakome od njih na njihovoj širokogrudnosti, usuđujem se primijetiti samo jedno. Između mnogih prigovora opravdano upućenih ništavnom značaju "lutalice Childea" (za koga ja, unatoč mnogim sumnjama, i dalje tvrdim da je izmišljeno lice), bilo je ustvrđeno da je on, osim svoje anakroničnosti, i vrlo neviteški, jer su vremena Vitezova bila vremena Ljubavi, Časti i tako dalje. Međutim, činjenica je da su dobra stara vremena, kada je l'amour du bon vieux temps, l'amour antique[8] cvala, bila najrazuzdanija od svih mogućih stoljeća. Koji u to imalo sumnjaju mogu konzultirati Sainte-Palayea,[9] passim,[10] a posebno sv. II, str. 69. Viteški zavjeti nisu se držali bolje od bilo kojih drugih zavjeta; i pjesme trubadura nisu bile pristojnije, a zacijelo su bile manje profinjene nego Ovidijeve. U Cours d'amour, parlemens d'amour, ou de courtesie et de gentilesse[11] ima mnogo više ljubavi nego udvornosti i plemenitosti. Vidi o tome Rolanda[12] kao i Sainte-Palayea. Što god se drugo moglo primijetiti najneljubaznijoj ličnosti Childea Harolda, on je do sada, po svim svojim osobinama bio savršen vitez — Ne sluga, nego vitez hramovnik. Uzgred rečeno, bojim se da ni Sir Tristan ni Sir Lancelot[13] nisu bili bolji nego su morali biti, premda su bili vrlo poetične ličnosti i pravi vitezovi sans peur,[14] premda ne i sans reproche.[15] Ako povijest utemeljenja Reda podvezice[16] nije izmišljotina, vitezovi toga reda nosili su kroz nekoliko stoljeća znamen jedne grofice od Salisburyja, koja nije ostala u osobitoj uspomeni. Toliko o viteštvu. Burke[17] nije morao žaliti što su ta vremena prošla; uostalom Marie-Antoinette[18] bila je jednako toliko kreposna kao i većina onih u čiju su se čast lomila koplja i obarali vitezovi.

Još od prije Bayardovih,[19] pa sve do Sir Joseph Banksovih[20] dana (najkreposnijih i najslavljenijih od svih starih i novih vremena), malo iznimki može se naći za ovu tvrdnju; i bojim se da bi nas malo istraživanje podučilo da ne žalimo za onim nakaznim lakrdijama srednjega vijeka.

Sada ostavljam Childea Harolda da proživi svoj vijek onakav kakav jest; bilo bi puno ugodnije, a nesumnjivo i mnogo lakše naslikati kakav ugodniji značaj. Bilo bi lako prikriti njegove mane, navesti ga da više radi a manje iskazuje, ali on nije nikada bio zamišljen da bude uzor, osim da pokaže kako rana izopačenost misli i morala vodi prezasićenosti u prošlim užicima i razočaranju u novim, i kako su čak i ljepote prirode i draži putovanja (izuzevši ambiciju, najsnažniju od svih uzbuđenja) za dušu tako ustrojenu izgubljene, ili prilično krivo usmjerene. Da sam nastavio s ovim spjevom, taj bi se značaj produbljivao što bi se više približavao kraju; jer obris koji sam jednom mislio ispuniti baveći se njime, bio je, uz neke izuzetke, nacrt kakva modernog Timona, [21] i možda poetskog Zeluccoa. [22]

London, 1813.

Bilješke

[1] Kozmopolit — naziv istoimenog djela kojem je autor Joseph Cherad, grof de Montbron (1761-1852); djelo je nastalo u Parizu 1798, Byron odlomak citira u izvorniku.

[2] Pjesma Laku noć lorda Maxwella govori o borbama u Škotskoj. Sir James Johnstone porazio je 1593. godine Johna Lorda Maxwella. Njegov sin osvetio se 1608. godine. Ubio je Jamesa Johnstonea i stoga morao pobjeći u Francusku.

[3] Minstrelsy of Scottish Border (Pogranična poezija) — antologija Škotskih narodnih pjesama što ih je skupio Sir Walter Scott i objavio 1802. godine.

[4] To su najvjerojatnije pjesme Vision of Don Roderick W. Scotta, i Battle of Talavera Johna Wilsona Crokera (1780-1857).

[5] Strofa kojom se služio engleski renesansni pjesnik Edmund Spenser (1552-1599), autor spjeva Faerie Queen (Vilinska kraljica), sastavljena od 9 stihova s rimama ababbcbcc.)

[6] James Beattie (1735-1803) — škotski pjesnik i filozof, autor nekoliko filozofskih eseja i epa The Minstrel (1771), jednog od značajnijih djela engleskog predromantizma. Ep je pisan u spencerovskoj strofi.

[7] James Thomson (1700-1748) — engleski pjesnik, jedan od utemeljitelja engleske sentimentalne poezije, autor djela The Seasons (Godišnja doba); Byron vjerojatno misli na njegovo djelo The Castle of Indolence (Dvorac nehaja) pisano u spencerovskim strofama.

[8] Ljubav iz dobrih starih vremena, ljubav drevna.

[9] Sainte-Palaye — M. de la Curne de Sainte Palaye, autor djela Memoires sur l'Ancieme chevalerie (Zapisi o drevnom viteštvu), Pariz 1781.

[10] Passim (lat.) — mjestimice.

[11] Ljubavno udvaranje, ljubavni razgovor ili udvornost i plemenitost.

[12] Rolland — President Rolland d'Erceville, pisac djela Recherches sur le prerogatives des dames ches les Gaulois, sur les cours d'amours, Pariz 1787.

[13] Tristan, Lancelot — vitezovi Okruglog stola.

[14] Sans peur — bez straha.

[15] Sans reproche — bez zamjerke, bez mane.

[16] Red podvezice — jedan od najstarijih engleskih viteških redova koji je, prema legendi, osnovao kralj Edward III. negdje između 1346. i 1347. godine. Tada se, naime, nasred dvora spotaknula i pala na pod grofica od Salisburyja. U toj delikatnoj prilici, dvorjanima koji su zurili u njene noge i maliciozno se smješkali, ona je rekla: