Mister

– részlet –

E L James

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
E L James: The Mister
Vintage Books – A Division of Penguin Random House LLC,
New York, 2019

A történet a fantázia szüleménye.
A könyvben szereplő nevek, karakterek, helyszínek és események mind a szerzői kreativitás eredményei.
Bármilyen egyezés vagy hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, vállalatokkal, eseményekkel vagy helyszínekkel
csupán a véletlen műve.

Copyright © 2019 by Erika James Limited
All rights reserved.
Hungarian translation © Weisz Böbe, 2019
Hungarian translation © Szilágyiné Márton Andrea, 2019
Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2019, 2023
Boítóterv és borítófotó © Erika Mitchell
A borítófotó a Kensington és Chelsea Királyi Kerület engedélyével készült.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
A szöveget gondozta Ligeti Szilvia
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

ISBN 978-963-604-379-7

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Tia Elbának

Köszönöm a bölcsességedet, erődet, humorodat és józanságodat, de legfőképpen a szeretetedet

bejáró

I. mn (mn-i ign is) 1. Aki vidékről jár be az iskolába v. a munkahelyére. | ritk Isk Nem bennlakó <tanuló>. |Nem a munkáltatónál lakó <alkalmazott>. ~ mindenes. | Kórházba kezelésre járó <beteg>. 2. Tört: ~ mester: az atyamesternek a céhben segédkező m.

II. fn 1. Bejáró tanuló. 2. ritk Bejárónő. 3. rég Bejárat, kapu. ~nő fn Nem a munkáltatónál lakó női háztartási alkalmazott.*

Prológus

Nem. Nem. Nem. A feketeséget ne! A fullasztó sötétséget ne! A műanyag zsákot ne! A pánik úrrá lesz rajta, a levegőt is kiszorítja a tüdejéből. Nem kapok levegőt! Nem kapok levegőt! A félelem fémes íze felkúszik a torkában. Muszáj megtennem. Csak így lehet megoldani. Ne mozdulj! Nyugodj meg! Lélegezz lassan! Lélegezz halkan! Ahogy mondta. Mindjárt vége. Vége lesz, és akkor szabad leszek. Szabad. Szabad.

Menj! Most! Futás! Fuss! Fuss! Menj! Minden erejét összeszedve csak rohan, de nem néz hátra. A félelem űzi, menekülés közben kerülgeti a késő esti vásárlókat. A szerencse mellé szegődik: a fotocellás ajtók nyitva vannak. Elszáguld a giccses ünnepi dekorációk alatt, ki az ajtón, a parkolóba. Csak rohan és rohan a parkoló autók között, be az erdőbe. Az élete a tét. Végig a keskeny földúton, át a cserjésen, az apró ágak az arcának csapódnak. Csak fut és fut, a tüdeje majd kiszakad. Menj! Menj! Gyerünk! Meg ne állj!

Hideg van. Hideg. Túl hideg. A fáradtságtól kába az agya. A fáradtságtól és a hidegtől. A szél süvít a fák közt, átfúj a ruháján, egészen a csontjáig hatol. Bebújik egy bokor alá, és összekotorja a lehullott leveleket, hogy elgémberedett kezével fészket építsen. Aludj! Aludnia kell. Lehever a hideg, kemény földre, túl fáradt ahhoz, hogy féljen, túl fáradt ahhoz, hogy sírjon. A többiek. Nekik sikerült? Lehunyja a szemét. El tudtak szökni? Bár szabadok lennének! Bárcsak átmelegedhetnének… Hogy fajulhatott ez idáig?

Felébred. Szemeteskukák között fekszik, újságpapírba és kartondobozokba burkolózva. Reszket. Nagyon fázik. De tovább kell mennie. Kapott egy címet. Hála a nagyi istenének a címért! Reszkető ujjakkal széthajtogatja a papírt. Ide kell mennie. Most. Most. Most.

Egyik láb a másik után. Lépj! Csak ennyit tehet. Lépj. Lépj. Lépj! Aludj egy kapualjban. Kelj fel, és menj tovább. Lépj! A McDonald’s mosdójában vizet iszik a csapból. Az étel illata ínycsiklandó.

Fázik. Az éhség mardossa a gyomrát. És csak megy, megy, követi a térképet. A lopott térképet. Amit egy üzletből lopott. Csillogó fényekkel teli, karácsonyi zenétől zsongó üzletből. Maradék erejével a papírfecnit szorongatja. Gyűrött és szakadt, oly sok napja lapul a bakancsában. Fáradt. Nagyon fáradt. Koszos. Nagyon koszos, és fázik, és fél. Ez a hely az egyetlen reménye. Felemeli remegő kezét, és megnyomja a csengőt.

Magda már várja. Az anyja értesítette. Magda tárt karokkal fogadja. Aztán gyorsan hátralép. Jézusom, kislányom! Mi történt veled? Múlt hétre vártalak!

Első fejezet

Az esztelen szexnek elég sok előnye van: nincs elköteleződés, nincs elvárás, nincs csalódás. Csak a nevük jusson eszembe. Hogy is hívták a múltkorit? Jojo? Jeanne? Jody? Mindegy is. Csak egy névtelen kufirc volt, aki az ágyban és az ágyon kívül is sokat nyivákolt. Képtelen vagyok aludni, csak fekszem és bámulom a Temze visszatükröződő hullámait a plafonomon. Olyan nyugtalan vagyok, hogy képtelen vagyok aludni.

A ma esti csaj neve Caroline. Ő nem tartozik a névtelen kufirc kategóriába. Soha nem is fog. Mégis mi a francot képzeltem? Lehunyom a szemem, és megpróbálom elhallgattatni a halk kis hangot, ami megkérdőjelezi az ép eszemet, hogy képes voltam lefektetni a legjobb barátomat… már megint. Caroline itt szendereg mellettem, karcsú teste szinte fürdik a januári hold ezüstös fényében, hosszú lába az enyémbe gabalyodik, feje a mellkasomon pihen.

Ez az egész annyira, de annyira gáz. Megdörzsölöm az arcomat, próbálok megszabadulni az önutálattól, Caroline pedig megmoccan, felébred a szundikálásból. Egyik szépen manikűrözött körmét végighúzza a hasamon, majd körözni kezd a köldököm körül. Buján elmosolyodik, miközben ujjai a fanszőrzetem felé csúsznak. Elkapom a kezét, majd az ajkamhoz emelem.

– Nem okoztunk még elég kárt mára, Caro? – kérdezem, majd egyenként végigcsókolom az ujjait, hogy ne fájjon annyira az elutasítás. Fáradt vagyok, és elcsüggeszt a gyomromat mardosó, kellemetlen bűntudat. Ez itt Caroline, az isten szerelmére, aki a legjobb barátom és egyben a bátyám felesége! A volt felesége.

Nem. Nem a volt felesége. Az özvegye.

Szomorú, magányos szó egy szomorú, magányos állapotra.

– Ó, Maxim, kérlek! Segíts felejteni! – suttogja Caroline, és meleg, nedves csókot lehel a mellkasomra. Kisimítja szőke haját a homlokából, és hosszú szempilláin keresztül néz fel rám; szeme vágytól és bánattól csillog.

Kezembe fogom édes arcát, és megrázom a fejem.

– Nem lenne szabad megtennünk.

– Ne! – kiáltja, és ujjait az ajkamra téve elhallgattat. – Kérlek. Szükségem van rá!

Felnyögök. Biztosan a pokolra jutok.

– Kérlek! – könyörög Caroline.

A francba, ez itt a pokol.

És mivel nekem is fáj – mert nekem is hiányzik a bátyám –, és Caroline az egyetlen kapcsolódásom hozzá, ajkam rátalál az ajkára, és hanyatt fektetem az ágyon.

Amikor felébredek, a szobát éles, téli napsütés ragyogja be, amitől hunyorognom kell. Megfordulok, és megkönnyebbülten látom, hogy Caroline elment, maga mögött hagyva némi megbánást – és egy cetlit a párnámon.

Vacsora ma este apuval és a Mostohadöggel?
Kérlek, gyere el!
Ők is gyászolnak.
Szeretlek, puszi!

Bassza meg.

Én nem ezt akarom. Lehunyom a szemem. Boldog vagyok, hogy egyedül lehetek a saját ágyamban, és az éjszakai ténykedésünk ellenére is hálás vagyok azért, hogy úgy döntöttünk, a temetés után két nappal visszatérünk Londonba.

Hogy a fenébe csúszhattak ki ennyire a dolgok az irányításom alól?

Csak egy búcsúpohár, mondta Caroline, én pedig belenéztem bánattól ragyogó nagy, kék szemébe, és tudtam, mit akar. Ugyanígy nézett rám azon az éjszakán, amikor értesültünk Kit balesetéről és korai haláláról. Annak a tekintetnek akkor nem tudtam ellenállni. Már annyiszor előfordult, hogy maj nem megtörtént, de azon az éjszakán megadtam magam sorsomnak, és tévedhetetlen elkerülhetetlenséggel megdugtam a bátyám feleségét.

És most megint megtettük, úgy, hogy Kitet alig két napja helyeztük örök nyugalomra.

Összevont szemöldökkel bámulom a plafont. Kétségtelen, hogy nálam szánalmasabb emberszerű lény kevés van. De akkor Caroline-nal is ez a helyzet. Bár legalább neki van ürügye: gyászol, retteg a jövője miatt, és én vagyok a legjobb barátja. Ki máshoz fordulhatna a legnehezebb órában, ha rátör a szükség? Én egész egyszerűen csak kitoltam a határokat a bánatos özvegy vigasztalásában.

Haragosan összegyűröm a cetlit, és a fapadlóra hajítom, ahol begurul a kanapé alá, amelyen a ruháim hevernek. A víz árnyai ott lebegnek fölöttem – a világos és a sötét láthatóan gúnyolódik velem. Becsukom a szememet, hogy kizárjam őket a tudatomból.

Kit jó ember volt.

Kit. Drága Kit! Mindenki kedvence volt – még Caroline kedvence is, végül is őt választotta. Agyamban kéretlenül megjelenik Kit összetört, magányos testének képe, amint ott fekszik egy lepedőn a kórházi halottasházban. Nagy levegőt veszek, megpróbálom elűzni az emléket, miközben gombóc keletkezik a torkomban. Kit jobbat érdemelt Carónál, jobbat érdemelt nálam, a senkiházi öccsénél… nem érdemelte meg ezt az… árulást.

Bassza meg.

Kit akarok átverni?

Caroline és én megérdemeljük egymást. Pusztán tettünk egymásnak egy szívességet. Amit ráadásul saját akaratunkból tettünk, és tulajdonképpen függetlenek vagyunk. Ő élvezi. Én is élvezem, és igazából ebben vagyok a legjobb: ha hajnalig kell dugni valami készséges, vonzó nőt. Ez a kedvenc kikapcsolódásom, és így legalább van mit csinálnom – van kit megcsinálnom. A dugástól fitt vagyok, és a szenvedély hevében mindent megtudok a nőről, amit kell: hogy hogyan izzasszam meg, és hogy sikolt-e vagy sír, amikor elélvez.

Caroline a sírós fajta.

Caroline nemrég veszítette el a férjét.

A francba.

Én pedig elvesztettem a bátyámat, aki számomra az utóbbi néhány évben maga volt a fény az éjszakában.

A francba.

Lehunyom a szememet, és megint Kit sápadt, halott arcát látom; ez a veszteség ásító üresség bennem.

Pótolhatatlan veszteség.

Mi a francért ült fel a motorjára azon a sötét és jeges éjszakán? Teljességgel érthetetlen. Mindig is Kit volt – igen, csak volt – kettőnk közül az okos, a józan, ő volt a megtestesült „Lord Megbízhatóság”. Kit volt az, aki dicsőséget hozott a családunknak, fenntartotta jó hírünket, és felelősségteljesen viselkedett. A Cityben volt állása, és emellett ő felelt a meglehetősen kiterjedt családi vállalkozásért is. Nem hozott elhamarkodott döntéseket, nem vezetett úgy, akár egy őrült. Ő volt a józan fivér. Ő felfelé haladt, nem lefelé. Nem az a tékozló káosz volt, ami én vagyok. Nem, én Kit érmének másik oldala vagyok. Az én specialitásom az, hogy én vagyok a család fekete báránya. Teszek róla, hogy tőlem aztán senki ne számítson semmire. Folyamatosan teszek róla.

Felülök. Ezen a szürke reggelen a hangulatom is komor. Ideje lemenni az alagsori edzőterembe. A futás, a kefélés és a vívás – mindegyik formában tart.

Most, hogy dance-zene dübörög a fülemben, és izzadság csorog a hátamon, beszívom a levegőt. Ahogy a lábam dobog a futópadon, kitisztul az agyam, és arra koncentrálok, hogy a maximumot hozzam ki a testemből. Általában összeszedett vagyok, amikor futok, és hálás vagyok azért, hogy legalább valamit érzek – még akkor is, ha ez csak annyi, hogy lángol a tüdőm és a végtagjaim. Ma azonban semmit nem akarok érezni – ez után a baszottul szar hét után főleg nem. Csak a testi megerőltetés és a terhelés okozta fizikai fájdalomra vágyom. Nem a veszteség fájdalmára.

Fuss. Lélegezz. Fuss. Lélegezz.

Ne gondolj Kitre. Ne gondolj Caroline-ra.

Fuss. Fuss. Fuss.

Levezetés közben a futópad lelassul, én pedig végigkocogom a hét kilométeres távom utolsó részét, így visszatérhetnek a lázas gondolataim. Nagyon hosszú idő óta most fordul elő újra, hogy rengeteg dolgom van.

Kit halála előtt a napjaim azzal teltek, hogy kipihentem az előző éjszaka fáradalmait, és megterveztem a következő este programját. És nagyjából ennyi volt. Ez volt az életem. Nem szívesen világítok be létezésem ürességének zugaiba, de a lelkem mélyén tudtam, hogy milyen iszonyatosan hasznavehetetlen vagyok. Az, hogy huszonegy éves korom óta hozzáférésem van egy szép kis vagyonkezelői alaphoz, azt jelenti, hogy soha életemben nem kellett egy napot sem komolyan dolgoznom. Nem úgy, mint a bátyámnak. Ő keményen dolgozott, de ismétlem: nem volt más választása.

A mai nap azonban más lesz. Én vagyok Kit végrendeletének végrehajtója, ami kész vicc. Biztos vagyok benne, az, hogy engem választott a feladatra, az utolsó poénja volt – de most, hogy ott pihen a családi kriptában, a végrendeletét fel kell olvasni, és… nos, végrehajtani.

És Kit úgy halt meg, hogy nem hagyott maga után örököst.

Megborzongok, a futópad megáll. Nem akarok ennek a következményeire gondolni. Még nem állok készen rá.

Fogom az iPhone-omat, egy törülközőt csapok a nyakamba, és visszabaktatok a hatodik emeleten levő lakásomba.

Levetkőzöm, a ruháimat a padlón hagyom, majd bemegyek a hálószobához tartozó fürdőszobába. A zuhany alatt, miközben hajat mosok, azon tűnődöm, mihez is kezdjek Caroline-nal. Kisiskolás korunk óta ismerjük egymást. Felismertük egymásban a rokon lelket, és ez hozott össze minket, a két tizenhárom éves bentlakó diákot, akiknek elváltak a szüleik. Én voltam az új fiú, Caroline pedig a szárnyai alá vett. Elválaszthatatlanok lettünk. Mindig is Caroline lesz és marad az első szerelmem, az első kefélésem… a katasztrofálisan sikerült első kefélésem. És évekkel később a bátyámat választotta, nem engem. De mindezek ellenére sikerült jóbarátoknak maradnunk, és megőrizni kettőnk között a távolságot – egészen Kit haláláig.

A francba. Ennek véget kell vetni. Nem akarok bonyodalmat, nincs szükségem rá. Borotválkozás közben komor zöld szempár néz vissza rám. Ne baszd el Caroline-nal! A kevés barátaid egyike. A legjobb barátod. Beszélj vele! Érvelj ellene! Caroline is tudja, hogy mi ketten nem illünk össze. Bólintok a tükörképem felé, és most eltökéltebb vagyok Caroline-t illetően. Letörlöm arcomról a maradék borotvahabot. A törülközőt a földre hajítom, és bemegyek a gardróbba. Megkeresem a fekete farmeromat az egyik polcon, és megkönnyebbülten látom, hogy frissen vasalt fehér ing, valamint egy nemrég kitisztíttatott fekete zakó is oda van készítve. Ma együtt kell ebédelnem a családunk ügyvédjeivel. Felhúzom a csizmámat, és belebújok egy kabátba, mert hideg van odakint.

A francba, hétfő van.

Eszembe jut, hogy Krystyna, az ősöreg lengyel bejárónőm ma délelőtt jön takarítani. Előveszem a tárcámat, és némi készpénzt helyezek el a konzolasztalon, bekapcsolom a riasztót, végül kimasírozom a bejáraton. Bezárom magam mögött az ajtót, majd lemondok a liftről, és inkább elindulok lefelé a lépcsőn.

Odakint a Chelsea Embankmenten a levegő tiszta és csípős, csupán jeges leheletem párája rontja el. A komor, szürke Temzére nézek, a szemközti partján levő Békepagodára. Ez kell nekem, egy kis béke, de az még nagyon messze van. Remélem, ebéd közben választ kapok néhány kérdésemre. Leintek egy taxit, és közlöm a sofőrrel, hogy vigyen el Mayfairbe.

A pompás, György korabeli Brook Street ad otthont a Pavel, Marmont és Hoffman cégnek, amely 1775 óta a családom jogi képviselője. Ideje felnőttként viselkedni, mormolom magamban, miközben benyitok a díszes faajtón.

– Jó napot, uram! – A recepcióslány arca felragyog, olajbarna bőrén vörös foltok ütköznek ki. Csinos a maga jelentéktelen módján. Normál helyzetben öt perc beszélgetés után meglenne a száma, de most nem ezért vagyok itt.

– Megbeszéltem egy időpontot Mr. Rajah-val.

– Szabad a nevét?

– Maxim Trevelyan.

A lány tekintete a számítógép képernyőjét pásztázza, majd szemöldökét ráncolva megrázza a fejét.

– Kérem, foglaljon helyet – int két barna bőr karosszék felé, amelyek ott állnak a faborításos előcsarnokban.

Beleroskadok a közelebbibe, aztán felemelem a Financial Times aznap reggeli számát. A recepcióslány kissé kapkodva telefonál, miközben én végigfutom a címlapot, de semmit nem fogok fel a látottakból. Amikor felpillantok, maga Rajah lép ki a szárnyas ajtón, hogy üdvözöljön. A kezét nyújtja, én felállok.

– Lord Trevethick, fogadja őszinte részvétemet! – mondja Rajah, miközben kezet rázunk.

– Trevethick, ha kérhetem – válaszolok. – Még meg kell szoknom a bátyám címét.

Ami most már… az én címem.

– Természetesen – bólint udvariasan Mr. Rajah, ami ingerültté tesz. – Van kedve velem tartani? A társtulajdonosok étkezőjében ebédelünk, és meg kell hagyni, hogy London egyik legkiválóbb pincészete a miénk.

Megbűvölten figyelem a kandallóban táncoló lángnyelveket a mayfairi klubomban.

Trevethick grófja.

Ez vagyok én. Most már én vagyok.

Felfoghatatlan. Lesújtó.

Fiatalkoromban mennyire irigyeltem a bátyámat és a családunkban elfoglalt pozícióját! Születése óta Kit volt a kedvenc, főleg az anyámnál – persze ő az örökös volt, nem pedig a tartalék. Kit, akit születése óta megilletett a Porthtowan vicomte-ja cím, húszévesen, apánk váratlan halálakor lett Trevethick tizenkettedik grófja. Huszonnyolc évesen én vagyok a szerencsés tizenharmadik. És bár mindig is sóvárogtam a cím és mindaz után, ami vele jár, most úgy érzem, illetéktelen behatoló vagyok a bátyám birtokán.

Tegnap éjjel megkefélted a grófnét, a feleségét. Ez több mint illetéktelen behatolás.

Nagyot kortyolok a kezemben tartott The Glenrothesból, majd felemelem a poharamat.

– Sokáig éljen a kísértet! – suttogom, és elmosolyodom az irónián. Ez volt apám kedvenc whiskyje, és a bátyámé is – és mostantól ez az 1992-es évjáratú ital az enyém lesz.

Nem tudom meghatározni azt a pillanatot, amikor megbékéltem a ténnyel, hogy a bátyám fog örökölni, és megbékéltem magával Kittel is, de valamikor a húszas éveim elején lehetett. Kité volt a cím, övé lett a nő, és ezt el kellett fogadnom. De most minden az enyém. Minden.

Még a felesége is. Legalábbis tegnap éjszakára.

De a helyzet iróniája az, hogy Kit egyáltalán nem gondoskodott Caroline-ról a végrendeletében.

Semmit sem hagyott rá.

Caroline épp ettől félt.

Hogy lehetett Kit ilyen hanyag? Négy hónappal ezelőtt írt egy új végrendeletet, de semmit sem hagyott Caroline-ra. Csak két éve voltak házasok…

Mégis mit képzelt Kit?

Természetesen lehet, hogy Caroline megtámadja a végrendeletet. És ki hibáztatná ezért?

Megdörzsölöm az arcomat.

Mihez kezdjek most?

A telefonom rezegni kezd.

Hol vagy?

Caroline üzent.

Elteszem a mobilomat, és rendelek még egy italt. Ma este nem akarok Caroline-nal találkozni. Valaki másban akarom elveszíteni magam. Valaki újban. Valakiben, akihez nem köt semmi. És szerintem kokainozni is fogok. Újra előveszem a telefonomat, és megnyitom a Tindert.

– Maxim, ez a lakás gyönyörű! – ámuldozik a lány, miközben rápillant a Temze borongós vizére, amely csillog a Békepagoda fényében. Elveszem a kabátját, és a kanapé karfájára helyezem.

– Egy italt, vagy valami erősebbet? – ajánlkozom. Amúgy sem sokáig leszünk a nappaliban.

A lány szinte vezényszóra hátraveti fényes, fekete haját. Mogyoróbarna, fekete tussal kihúzott szemének tekintete rám tapad. Megnyalja kifestett ajkát, felvonja a szemöldökét, és megkérdezi:

– Valami erősebbet? – Csábító a hangja. – Te mit iszol?

Ó… nem veszi az adást, úgyhogy nem lesz kokain, de ez a csaj sokkal előrébb jár, mint én. Közelebb lépek hozzá, így kénytelen feljebb emelni a fejét ahhoz, hogy rám nézzen. Ügyelek rá, hogy ne érintsem meg.

– Nem vagyok szomjas, Heather. – Halkan beszélek, és örülök, hogy eszembe jutott a neve.

Heather nagyot nyel, ajka elnyílik.

– Én sem – suttogja, és kihívó mosolya már a szemében is megvillan.

– Mit akarsz? – kérdezem, és figyelem, ahogy tekintete eléri a számat. Ez felhívás keringőre. Egy pillanatig habozom, hogy megbizonyosodjak róla, jól értelmezem-e a jeleket, végül lehajolok, és megcsókolom. Ez csupán egy futó csók: két ajak találkozik, semmi több.

– Azt hiszem, tudod, hogy mit akarok – búgja, majd felnyúl, és ujjai végigszántanak a hajamon, aztán visszahúzzák arcomat a forró és készséges szájához. Konyakíze van, és cigarettát is érezni rajta. Az íz összezavar, ugyanis nem emlékszem, hogy láttam volna dohányozni a klubban. Vadul magamhoz rántom, egyik kezem a derekán, míg a másik végigsiklik buja vonalain. Karcsú a dereka, és nagy, kemény melle van, amelyet izgatón hozzám nyom. Azon gondolkodom, hogy vajon az íze is ilyen jó-e, mint a tapintása. Kezem a fenekére vándorol, miközben egyre hevesebben csókolom, és kutatva feltérképezem készséges kis száját.

– És te mit akarsz? – suttogom az ajka közé.

– Téged. – Hangja rekedt és sürgető. Fel van ajzva, méghozzá nagyon. Gombolni kezdi az ingemet, amitől egy pillanatra megmerevedem, de hagyom, hogy lesegítse a vállamról, és az ing a földre esik.

Itt dugjam meg, vagy az ágyamon? Győz a kényelem, ezért megragadom a kezét.

– Gyere velem! – húzom gyengéden magam után, ő pedig követ, végig a folyosón, majd be a hálószobába.

A szobában rend van. Tudtam, hogy így lesz.

Isten áldja Krystynát!

Felkapcsolom az ágy körüli lámpákat, majd odakísérem Heathert az ágyhoz.

– Fordulj meg! – mondom neki, és Heather szót fogad, de kissé meginog magas sarkú cipőjében. – Nyugi! – Megragadom a vállát, magamhoz húzom, és az arcát magam felé fordítom, hogy lássam a szemét. Kitartóan bámulja az ajkamat, aztán felnéz rám. Csillog a szeme. Tiszta a tekintete. Összeszedett. Elég józan. Belefúrom az arcomat a nyakába, a nyelvemmel ízlelgetem puha, illatos bőrét. – Azt hiszem, ideje ledőlni. – Lehúzom a cipzárt rövid, piros ruháján, és a vállán át lefejtem róla, de megállok, amikor meglátom, hogy a mellét vörös melltartó fedi. Ujjamat beakasztom a csipkés anyagba. Heather felnyög, háta ívbe feszül, és a mellét a tenyerembe nyomja.

Ó, ez az.

Ujjammal a finom anyag alá nyúlok, és körözni kezdek az egyre keményedő mellbimbókon, miközben ő maga mögött tapogatózik a farmerom gombja után

– Miénk az egész éjszaka! – mormolom, és elengedem, mielőtt hátralépek, így a ruhája lecsúszik a padlóra. Vörös tanga feszül formás fenekén. – Fordulj meg! Látni akarlak!

Heather átveti a haját a vállán, megfordul, és pillái alól tüzes pillantást vet rám. Gyönyörű melle van.

Elmosolyodom. Ő is elmosolyodik.

Ez jó móka lesz.

Heather lenyúl, megragadja a farmerom derekát, majd keményen megrántja, így gyönyörű keble ismét a mellkasomnak nyomódik.

– Csókolj meg! – morogja halk, követelőző hangon. Nyelvét végigfuttatja a felső fogsorán, mire a testem válaszként összerándul az ágyékom környékén.

– Boldog örömmel engedelmeskedem, asszonyom.

Kezembe fogom a fejét, ujjaim selymes hajába túrnak, és most durvábban csókolom meg. Heather reagál: belemarkol a hajamba, miközben nyelvünk egymásba fonódik. Hirtelen abbahagyja, és pajkos pillantással néz rám, mintha most látna végre igazán, és tetszene neki a látvány. Majd ajka ismét lecsap az enyémre.

Egek, ez a csaj tényleg be van indulva.

Kapkodó ujjai kigombolják a farmeromat. Nevetve megragadom a kezét, aztán gyengéden meglököm, és mindketten az ágyra zuhanunk.

Heather. Heather a neve, és mélyen alszik itt mellettem. Az éjjeliszekrényen álló órára pillantok – hajnali 5 óra 15 perc. Jól kúr a csaj, azt meg kell hagyni. De most már azt akarom, hogy elmenjen. Meddig kell még itt feküdnöm, és hallgatnom a lágy lélegzetvételét? Talán nekem kellett volna felmennem az ő lakására, és akkor bármikor eljöhettem volna. De az én lakásom közelebb volt, és mindketten türelmetlenek voltunk. Ahogy a plafont bámulom, fejben végigpörgetem az estét, megpróbálok visszaemlékezni, hogy mi az, amit megtudtam róla – már ha egyáltalán megtudtam bármit is. A televíziós szakmában dolgozik – a „tévében”, így mondja –, és reggel be kell mennie a munkahelyére, ami azt jelenti, hogy lassan mennie kell, nem? Putney-ban lakik. Dögös csaj. És készséges. Igen, nagyon készséges. Akció közben szeret hason lenni, halkan élvez el, továbbá az a tehetséges kis szája pontosan tudja, hogyan kell feléleszteni egy megfáradt férfiembert. A farkam megmoccan az emléktől, és eltűnődöm, hogy felébresztem még egy körre. Sötét haja legyezőszerűen szétterül a párnán, arca békés. Ettől a békétől feltámad bennem az irigység, amit figyelmen kívül hagyok, és elgondolkodom: ha jobban megismerném ezt a lányt, vajon én is rátalálnék erre a békére?

Ó, bassza meg. Tűnjön már el!

Neked párkapcsolati problémáid vannak. Caroline bíráló hangja visszhangzik a fejemben.

Caroline. A francba is.

Jól felbosszantott Caroline három nyafogós SMS-e és több nem fogadott hívása. Farmernadrágom gyűrött halomban hever a földön, a hátsó zsebéből előhalászom a mobilomat. Rápillantok a mellettem alvó alakra – nem, meg se moccan –, és elolvasom a Caroline-tól jött üzeneteket.

Hol vagy?

Hívj fel!

Ennek meg mi baja?

Ismeri a dörgést; elég régóta ismer hozzá. Egy gyors numera nem változtat azon, amit iránta érzek. Szeretem Caroline-t… a magam módján, de mint barátot, mint jóbarátot.

Elkomorodom. Nem hívtam fel. Nem is akarom. Nem tudom, mit mondjak.

Gyáva féreg. Ezt suttogja a lelkiismeretem. Muszáj lesz helyrehoznom. Fölöttem reszketve, szabadon és könnyedén csillognak a víz hullámai. Gúnyolódnak rajtam. Eszembe juttatják, hogy mi is az, amit elveszítettem.

A szabadság.

És azt, hogy mi az, ami most az enyém.

A felelősség.

A francba.

Elönt a bűntudat. Szokatlan és kellemetlen érzés. Kit mindent rám hagyott. Mindent. És Caroline semmit sem örököl a birtokából. Caroline a bátyám felesége. És mi ketten keféltünk. Nem csoda, hogy bűntudatom van. És a lelkem mélyén tudom, hogy Caroline-nak is bűntudata van. Ezért ment el az éjszaka közepén anélkül, hogy felébresztett volna, hogy elköszönt volna. Bárcsak a mellettem fekvő lány is ugyanezt tenné!

Gyorsan írok egy SMS-t Carónak.

Ma sok a dolgom. Te jól vagy?

Hajnali öt óra múlt. Caroline nyilván még alszik. Biztonságban vagyok. Majd később foglalkozom vele… vagy inkább holnap.

Heather megrezzen, és kinyitja a szemét.

– Szia – üdvözöl. Bátortalanul rám mosolyog, amit viszonozok, de Heather mosolya gyorsan eltűnik. – Mennem kell – mondja.

– Menned? – Feltámad bennem a remény. – Nem kell még menned. – Sikerült nem hamisan megszólalni.

– De, mennem kell. Dolgozni kell mennem, és szerintem a vörös ruhám nem a megfelelő öltözék az irodába. – Felül, és felhúzza a selyemtakarót, hogy eltakarja a domborulatait. – Ez… jó volt, Maxim. Ha megadom a számomat, felhívsz? Szívesebben beszélek a telefonomon, mint hogy üzengessek a Tinderen.

– Persze – hazudom könnyedén. Magamhoz húzom az arcát, majd gyengéden megcsókolom. Szégyenlősen mosolyog, végül feláll, szorosan a teste köré csavarja a takarót, és elkezdi összeszedni a ruháit a padlóról. – Hívjak neked egy taxit? – kérdezem.

– Majd Uberrel megyek.

– Hagyd, elintézem.

– Oké, köszönöm. Putney-ba megyek.

Megadja a címet, én pedig felállok, magamra rántom a farmeromat, majd felmarkolom a mobilomat, és kimegyek a hálóból, hogy egy kicsit magára hagyjam. Különös, hogy egyes nők miként viselkednek másnap: csendesek és szemérmesek lesznek. Heather már nem az a buja, követelőző szirén, aki az éjjel volt.

Miután megrendelem a kocsit, várok, és kibámulok a sötét Temzére. Amikor Heather végre megjelenik, a kezembe nyom egy összegyűrt papírdarabot.

– A számom.

– Kösz – csúsztatom a farmerom hátsó zsebébe. – A kocsid öt perc múlva itt van.

Heather sután álldogál, hatalmába keríti a közösülés utáni félénkség. Ahogy egyre nagyobb köztünk a csend, Heather végignéz a szobán: mindenhová néz, csak rám nem.

– Szép ez a lakás. Tágas – mondja, és tudom, hogy azért kezdtünk el csevegni, hogy elfedjük a helyzet kínosságát. Észreveszi a gitáromat és a zongorát. – Játszol is? – kérdi, és odamegy a zongorához.

– Igen.

– Ezért bánsz ilyen jól az ujjaiddal – mondja, majd amikor rájön, hogy mindezt hangosan kimondta, összevonja a szemöldökét, és arca bájos rózsaszínbe borul.

– Te játszol? – kérdezem, és figyelmen kívül hagyom a megjegyzését.

– Nem, soha nem jutottam tovább a furulyázásnál a második évben – feleli, majd láthatóan megkönnyebbülés önti el az arcát, talán azért, mert figyelmen kívül hagytam a megjegyzését az ujjaimról. – És ezek itt? – Az erősítőkre és a szoba sarkában levő íróasztalon álló iMacre mutat.

– DJ-ként is dolgozom.

– Igen?

– Igen. Havonta párszor egy klubban Hoxtonban.

– Szóval ezért ez a sok bakelitlemez. – A telepolcos falra pillant, ahol a lemezgyűjteményemet tartom. Válasz helyett bólintok, mire tovább érdeklődik. – És a fényképezés? – A nappali falain, hatalmas vásznakon függő fekete-fehér tájképekre mutat.

– Szoktam azt is. És időnként a lencse túloldalán is felbukkanok – felelem, mire értetlenkedve néz rám. – Modellkedem. Nagyrészt editorial fotózásokon.

– Ó, így már értem. Te aztán elég sokoldalú vagy! – Elmosolyodik, most kissé magabiztosabbnak érzi magát. Érezze is. Ez a lány egy istennő.

– Igazi ezermester vagyok – mondom túlzott szerénységgel, de Heather mosolya mégis eltűnik, helyébe zavart tekintet lép.

– Valami gond van? – kérdezi.

Gond? Mégis mi a fenéről beszél?

– Nem. Nincs. – Rezegni kezd a telefonom, üzenet jön, hogy megérkezett Heather kocsija. – Majd hívlak – mondom, miközben felkapom a kabátját, és odatartom, hogy belebújjon.

– Nem. Nem hívsz. De ne aggódj, minden oké. Ilyen a Tinder. Jól éreztem magam.

– Én is. – Nem fogok ellentmondani neki. Kikísérem az ajtóig. – Akarod, hogy lekísérjelek?

– Nem, kösz. Már nagylány vagyok. Viszlát, Maxim. Örülök, hogy megismerhettelek.

– Én is… Heather.

– Jól van. – Heather arca felderül, boldog, hogy eszembe jutott a neve. Lehetetlen nem viszonozni a mosolyát. – Így már jobb – mondja. – Remélem, megtalálod, amit keresel. – Felágaskodik, és szemérmes csókot lehel az arcomra, majd megfordul, és magas sarkújában a lift felé botorkál. Összevont szemmel nézek távolodó alakja után, bámulom azt a jó kis seggét, ahogy ring a vörös ruha alatt.

Megtalálom, amit keresek? Ez meg mi a fenét jelent?

Mindez az enyém. Az imént te is az enyém voltál. Holnap meg valaki más van soron. Mi másra lenne még szükségem?

Valamilyen ismeretlen oknál fogva ingerelnek Heather szavai, de lerázom őket magamról, és visszamegyek az ágyhoz. Most, hogy elment, megkönnyebbültem. Leveszem a farmeromat, és becsusszanok a paplan alá, miközben különös búcsúszavai ott visszhangoznak a fejemben.

Remélem, megtalálod, amit keresel.

Ezt meg honnan a faszomból szedte?

Most örököltem meg egy hatalmas birtokot Cornwallban, egy birtokot Oxfordshire-ben, egy másikat Northumberlandben, valamint London egy kisebb részét – de milyen áron?

Kit sápadt, élettelen arca jelenik meg képzeletemben.

A francba.

Annyian számítanak most rám, túl sokan, túlságosan is sokan: a bérlőgazdák, a munkások a birtokon, a négy ház személyzete, a mayfairi ingatlanfejlesztők…

A pokolba is.

Baszd meg, Kit! Baszd meg, hogy meghaltál!

Becsukom a szememet, küszködöm az el nem sírt könnyekkel, és miközben Heather szavai újra és újra visszhangoznak a fejemben, bódult álomba merülök.

Második fejezet

Alessia Michal régi anorákjának zsebébe süllyeszti a kezét, de hiába próbálja megmelengetni hideg ujjait. A sáljába burkolózva baktat a szemerkélő, fagyos téli esőben a Chelsea Enbankmenten levő lakóházak felé. Ma szerda van, ez lesz a második napja Krystyna nélkül, és most megy vissza a hatalmas lakásba, ahol az a zongora is van.

Az időjárás dacára elégedettség tölti el, mert a szokásos szorongása nélkül túlélte az utazást a zsúfolt vonaton. Kezd ráérezni Londonra. Túl sok az ember, túl nagy a zaj, túl nagy a forgalom. De ami a legrosszabb, senki sem szól senkihez, kivéve annyit, hogy „elnézést,” amikor meglökik, vagy azt, hogy „húzódjanak beljebb, ha kérhetem”. Mindenki bebújik az ingyennapilapja mögé, vagy zenét hallgat a fülhallgatón át, vagy a telefonjukat, e-könyvüket bámulják, és kerülik a szemkontaktust.

Aznap reggel Alessia szerencsés volt, talált egy ülőhelyet, de a mellette ülő nő az utazás nagy részében éles hangon rikácsolt a telefonjába az előző esti sikertelen randiját ecsetelve. Alessia nem figyelt oda, inkább az ingyenes napilapot olvasta, hogy fejlessze az angoltudását, de szíve szerint zenét hallgatott volna, nem pedig ennek a nőnek a fülsértő sipákolását. Amint végzett az újsággal, lehunyta a szemét, és inkább fenséges, hólepte hegyekről ábrándozott, meg legelőkről, ahol a levegőnek kakukkfűillata van, és mindent betölt a méhek dongása. Hiányzik neki az otthona. Hiányzik a béke és a nyugalom. Hiányzik az anyja, és hiányzik a zongorája.

Az ujja megfeszül a zsebében, amikor eszébe jut a bemelegítő darab – tisztán hallja a hangokat a fejében, és ragyogó színekben látja őket. Mióta nem játszott? Az izgalom egyre erősödik benne, ahogy a lakásban rá váró zongorára gondol.

Belép a régi épületbe, elindul a lift felé – alig bírja féken tartani a lelkesedését –, majd felmegy a legfelső emeleten levő lakásba. Hétfőn, szerdán és pénteken pár óráig csak az övé ez a csodálatos hely azokkal a tágas, szellős szobákkal, a sötét fapadlóval és a zongorával. Kinyitja az ajtót, már mozdul, hogy kikapcsolja a riasztót, de legnagyobb meglepetésére az nem visít fel. Talán elromlott a rendszer, vagy nem állították be. Vagy… Nem. Riadtan döbben rá, hogy biztosan itthon van a tulaj. Fülel, hátha hall valami neszt, és csak áll a széles folyosón, amelynek falát fekete-fehér tájképfotók díszítik. Nem hall semmit.

Mirë.

Nem. „Jó.” Angolul. Gondolkozz angolul! Bárki lakik itt, biztosan elment dolgozni, és elfelejtette bekapcsolni a riasztót. Eddig még nem találkozott a férfival, de tudja, hogy jó munkája van, mert a lakás hatalmas. Különben hogyan engedhetné meg magának? Felsóhajt. Lehet, hogy gazdag, de borzalmasan rendetlen. Már háromszor járt itt, kétszer Krystynával, és a lakás minden egyes alkalommal egy romhalmaz, és órákig tart, mire a rendet rak és kitakarít.

A szürke nappal derengése beszivárog a folyosó végén levő tetőablakon, ezért Alessia felgyújtja a villanyt, a feje fölött a kristálycsillár életre kel, bevilágítja a folyosót. Lehántja magáról a gyapjúsálat, és felakasztja az anorákkal együtt a bejárati ajtó melletti szekrénybe. A műanyag bevásárlótáskából előveszi a régi tornacipőt, amelyet Magdától kapott, és miután lehúzza átnedvesedett bakancsát és zokniját, belebújik. Hálás, hogy a cipő száraz, így átfagyott lába felmelegedhet. A vékony dzsörzépulóver és a póló nem védi meg a hidegtől. Gyorsan végigdörzsöli mindkét karját, hogy némi életet leheljen beléjük, és elindul a konyhán át a mosókonyha felé. Ott ledobja a szatyrát a pultra. Kihúzza belőle a formátlan nejlonotthonkát, amelyet Krystyna hagyományozott rá, felveszi, majd a halványkék kendővel beköti a fejét, hátha így kordában tudja tartani a vastag hajfonatot. A mosogató alatti szekrényből előveszi a tisztítószeres tárolót, a mosógép tetejéről pedig leemeli a szennyeskosarat, és elindul a Mister hálószobája felé. Ha siet, végezhet a lakással, mielőtt indulnia kell, és a zongora egy rövid ideig az övé lehet.

Kinyitja az ajtót, de a küszöbön dermedten megtorpan.

Itthon van.

A férfi itthon van!

Meztelenül, hason fekve alszik a hatalmas ágyon. Alessia földbe gyökerezett lábbal, döbbenten áll, megbabonázva bámulja a látványt. A férfi beletekeredett a paplanba, de meztelen… nagyon is meztelen. Arca Alessia felé fordul, de zilált barna haja eltakarja. Az egyik karja a párna alatt, a másik kinyújtva éppen Alessia felé. Széles, izmos a válla, a bicepszén szépen kidolgozott tetoválás, amelyet részben eltakar az ágynemű. A háta napbarnított, de a barnaság fokozatosan elhalványul gödröcskés, keskenyedő csípője, sápadt, feszes feneke felé.

A feneke…

Meztelen!

Lakuriq!

Zot!

A férfi hosszú, izmos lába eltűnik a szürke paplankupac és az ezüstszínű ágytakaró alatt, habár a lábfeje kilóg a matrac végénél. Egyszer csak megmozdul, a hátizmai megfeszülnek, a szemhéja megrebben, és előtűnik a kába, de ragyogó zöld szempár. Alessiának elakad a lélegzete, meggyőződése, hogy a férfi mérges lesz, amiért felébresztette. A tekintetük találkozik, de a férfi pózt vált, és elfordítja a fejét. Megnyugszik, és visszaalszik. Alessia megkönnyebbülten fújja ki a levegőt.

Shyqyr Zotit!

A szégyentől fülig vörösödve, lábujjhegyen kioson a hálószobából, majd végigszáguld a hosszú folyosón, be a nappaliba, ahol leteszi a földre a takarítószeres tárolót, és nekiáll összeszedni a férfi széthajigált ruháit.

Itthon van? Hogyhogy még mindig alszik? Ilyenkor?

El fog késni a munkából.

Odales a zongora felé, és úgy érzi, rászedték. Ma akart játszani. Hétfőn nem volt hozzá bátorsága, pedig alig várta, hogy játszhasson. Ma lenne az első alkalom! A fejében felcsendül Bach c-moll prelúdiuma. Az ujjai mérgesen ütik le a hangokat, és a dallam visszhangot ver a fejében, élénkvörös, ragyogó sárga és dús narancsszínekben, a neheztelése tökéletes kíséreteként. A darab elér a csúcspontjára, majd elhalkul, és véget ér, mire Alessia behajítja a széthagyott pólót a szennyeskosárba.

Mit keres itthon a férfi?

Tudja, hogy irracionális a csalódottsága. Ez a férfi otthona. De amíg Alessia a csalódottságára koncentrál, addig sem gondol rá. Ő az első meztelen férfi, akit valaha látott, egy élénkzöld szemű, meztelen férfi – olyan a szeme, mint a Drin nyugodt, mély vize egy nyári napon. Összevonja a szemöldökét, nem akar az otthonára gondolni. A férfi egyenesen ránézett. Hála istennek, hogy nem ébredt fel. Alessia fogja a szennyeskosarat, lábujjhegyen odamegy a félig nyitott hálószobaajtóhoz, és megáll, hogy megnézze, alszik-e még a férfi. Zuhany csobogása hallatszik a fürdőszobából.

Felébredt! Alessia fejében megfordul, hogy távozik a lakásból, de elhessegeti a gondolatot. Szüksége van erre a munkára, és ha most elmegy, lehet, hogy a férfi elbocsátja.

Óvatosan kinyitja az ajtót, és hallgatja a dallamtalan dúdolást, amely a fürdőszobából szűrődik ki. Zakatoló szívvel beugrik a hálószobába, hogy összeszedje a padlón szanaszét heverő ruhákat, majd visszasiet a mosókonyha biztonságába, de maga sem érti, miért ver így a szíve.

Mély lélegzetet vesz, hogy megnyugodjon. Meglepetésként érte, hogy itt találta az alvó férfit. Igen. Ez az. Ennyi. Semmi köze ahhoz, hogy meztelenül látta. Semmi köze ahhoz a szép metszésű archoz, egyenes orrhoz, telt ajakhoz, széles vállhoz… izmos karhoz. Semmi. Sokként érte. Nem számított rá, hogy találkozni fog a lakás tulajával, és felkavarta, hogy így látta.

Igen. Jóképű.

Szép ember. A haja, a keze, a lába, a háta…

Nagyon szép. És egyenesen ránézett azzal a tiszta, zöld szemével.

Egy komorabb emlék bukkan felszínre. Egy otthoni emlék: haragtól villogó, jégkék szempár, a düh csak záporozik rá.

Ne! Ne gondolj rá!

Az arcát a kezébe temeti, és a homlokát dörzsöli.

Nem. Nem. Nem.

Elszökött. Itt van. Londonban van. Biztonságban. Soha többé nem fogja viszontlátni azt az embert.

Letérdel, a piszkos ruhákat átpakolja a szennyeskosárból a mosógépbe, ahogyan Krystyna mutatta. Átkutatja a fekete farmer zsebeit, és kiveszi belőle az aprót és a szokásos óvszert, amelyből láthatóan mindegyik nadrágjában tart. A farzsebből előkerül egy cetli, rajta telefonszám és egy név: Heather. Alessia az apróval és az óvszerrel együtt ezt is a zsebébe süllyeszti, majd az egyik mosókapszulát bedobja a ruhák közé, és elindítja a gépet. Ezután kipakolja a szárítógépet, és beállítja a vasalót. Ma a vasalással kezd, és itt marad a mosókonyhában mindaddig, amíg a férfi el nem megy itthonról.

Mi van, ha nem megy el?

És miért bujkál előle? Hiszen a munkaadója. Talán be kellene mutatkoznia. Már az összes többi munkaadójával találkozott, és nincs velük gond, kivéve Mrs. Kingsburyt, aki állandóan a sarkában jár, és a takarítási módszerét kritizálja. Felsóhajt. Az igazság az, hogy az összes munkaadója nő – kivéve őt itt, és Alessia tart a férfiaktól.

– Viszlát, Krystyna! – kiáltja a férfi, és ezzel kirántja Alessiát a gondolataiból, és megakasztja az inggallér vasalásában. A becsapódó ajtó zaját felfogja a fal, aztán minden elcsendesedik. Elment. Alessia egyedül van, és megkönnyebbülten folytatja a vasalást.

Krystyna? A Mister nem tudja, hogy ő vette át Krystyna helyét? Magda barátnője, Agatha szervezte le ezt a munkát. Ezek szerint Agatha nem szólt a férfinak, hogy megváltozott a személyzet? Alessia eldönti, hogy még az este utánajár, hogy ennek a lakásnak a tulaját értesítették-e. Végez egy újabb inggel, felteszi a vállfára, majd kimegy az előszobába a konzolasztalhoz, ahol megtalálja a pénzt, amit a férfi hagyott neki. Szóval már nem fog visszajönni?

A napja azonnal szebb lesz, és újult erővel fut vissza a mosókonyhába, ahol felkapja frissen vasalt ruhákat és ingeket, majd elindul a hálószoba felé.

Ez a lakás egyetlen olyan helyisége, amely nem fehér: szürke falak és sötét fa mindenütt. Egy óriási aranyozott tükör lóg a hatalmas, fakeretes ágy fölött, amelyhez foghatót Alessia még sosem látott. Az ággyal szemközti falon két fekete-fehér fotó függ, mindkettő nőt ábrázol, akik hátat fordítanak a fényképezőgépnek. Alessia elfordul a fotóktól, és szemrevételezi a szobát. Micsoda felfordulás! Gyorsan beakasztja az ingeket a gardróbba – ami nagyobb, mint az ő hálószobája –, és az összehajtogatott holmikat az egyik polcra helyezi. A gardrób még mindig rendetlen, azóta ilyen, hogy a múlt héten Krystynával elkezdett itt dolgozni. Krystyna mindig figyelmen kívül hagyta a rumlit, és ugyan Alessia a legszívesebbe összehajtogatná és eltenné az összes ruhát, ez nagy feladat, és most nincs rá ideje, akkor semmiképp, ha zongorázni szeretne.

Visszamegy a szobába, széthúzza a függönyöket, és a padlótól a mennyezetig érő ablakon át kibámul a Temzére. Az eső elállt, de az ég továbbra is szürke; odalent az utca, a folyó, a parkban a fák mind piszkosszürkék, minden annyira más, mint otthon.

Nem. Már itt van az otthona. Inkább nem figyel a szomorúságra, amely dagályként emelkedik benne, és a farmer zsebéből kiszedett apróságokat beleteszi az éjjeliszekrényen levő tálkába. Aztán nekiáll rendet rakni és kitakarítani a szobában.

Az utolsó feladata a hálószobában az, hogy kiürítse a szemetest. Megpróbál nem odanézni a használt óvszerre, ahogy a kosár tartalmát beleborítja a fekete műanyag szemeteszsákba. Az első alkalommal sokkolta, és még mindig döbbenetet érez. Hogyan használhat el egyetlen férfi ennyit?

Pfuj!

Alessia körbejár a lakásban, takarít, port töröl, fényesít, de elkerüli az egyetlen helyiséget, ahova tilos belépnie. Egy pillanatra kíváncsi lesz, mi lehet a zárt ajtó mögött, de nem próbálja meg kinyitni. Krystyna egyértelműen megmondta, hogy az a szoba tiltott hely.

Befejezi a felmosást, és még maradt egy félórája. A mosókonyhában a takarítószer-tartót visszatolja a helyére, és a kimosott ruhákat átdobálja a szárítógépbe. Leveszi az otthonkát, aztán kioldja a kék kendőt, és a farmerja farzsebébe gyömöszöli.

Felkapja a szeméttel teli fekete zsákot, kicipeli az előszobába, és ledobja a bejárat mellé. Majd leviszi a háztömb melletti mellékutcában, a kijelölt helyen levő konténerbe, amikor hazaindul. Idegesen kinyitja az ajtót, és kiles a folyosóra. A férfinak nincs nyoma. Menni fog. Az első alkalommal, amikor egyedül takarított itt, nem volt hozzá mersze. Félt, hogy a férfi visszatér. De mivel most távozott, és még el is köszönt, meg meri kockáztatni.

Végigsiet a folyosón, be a nappaliba, és leül a zongorához. Mozdulatlanul élvezi a pillanatot. A fekete hangszer ragyog a felette lógó lenyűgöző csillár fényében. Alessia ujjai végigsimítanak az aranylírát ábrázoló emblémán és az alatta levő betűkön.

Steinway & Sons

A kottatartón egy ceruza és ugyanaz a félig kész szerzemény, amely már az első napon is ott volt, amikor Alessia Krystynával eljött a lakásba. Ahogy a kottát tanulmányozza, a hangjegyek életre kelnek a fejében, szomorú panasz, magányos és tele mélabúval, kidolgozatlan és befejezetlen halványkék és szürke árnyalatokban. Megpróbálja a mély és töprengő dallamot ahhoz a léha, de jóképű meztelen férfihoz kötni, akit reggel látott. Talán zeneszerző. Körbenéz a tágas szobában, nézi a sarokban álló antik íróasztalt, amelyen összezsúfolódik a számítógép, a szintetizátor és ránézésre pár keverő. Igen, ez mind zeneszerzőre vall. És persze ott van a teljes falat betöltő, régi hanglemezekből álló gyűjtemény, amelyeket neki kell leporolnia; a férfi láthatóan lelkes zenegyűjtő.

Félresöpri ezeket a gondolatokat, és lebámul a billentyűkre. Mennyi idő telt el azóta, hogy utoljára játszott? Hetek? Hónapok? A hirtelen támadt, éles gyötrelemtől elszorul a mellkasa, levegő után kapkod, és elönti a könny a szemét.

Nem. Ne itt. Nem fog itt sírva fakadni. Megmarkolja a zongora szélét, hátha ezzel úrrá lehet sajgó szívén és a honvágyon, ami akkor tör rá, amikor rádöbben, hogy több mint egy hónapja zongorázott utoljára. Annyi minden történt azóta.

Megborzong, mély lélegzetet vesz, nyugalmat erőltet magára. Kinyújtja az ujjait, és végigsimít a billentyűkön.

Fehér. Fekete.

Már a puszta érintésük is megnyugtatja. Szeretné élvezni ezt a drága pillanatot, szeretne elveszni a zenében. Gyengéden lenyomja a billentyűket, és felcsendül az e-moll akkord. A hang tiszta és erős, és élénkzöld, olyan, mint a Mister szemének színe, és Alessia szíve megtelik reménnyel. A Steinway hangolása tökéletes. Belekezd a bemelegítő darabba, A kakukkba; a billentyűk könnyedén és finoman mozdulnak, lágyan egymás után. Az ujjai vivace szállnak a klaviatúrán, és az utóbbi hetek stressze, félelme és bánata elhalványodik, és végül elnémul, ahogy Alessia belevész a zene kavargó színeibe.

A Trevelyan család egyik londoni otthona a Cheyne Walkon van, rövid sétára a lakásomtól. Trevelyan House, amelyet 1771-ben Robert Adam építtetett, apánk halála óta volt Kit otthona. Számomra tele van gyerekkori emlékekkel – jókkal és kevésbé jókkal is –, és most az enyém, azt tehetek vele, amit csak akarok. Mármint beletartozik egy vagyonkezelői alapba. Ismét szembesülök az új valósággal, amelyben mostantól léteznem kell; megrázom a fejemet, és felhajtom a kabátom gallérját, hogy védekezzek a csípős, téli hideg ellen – a hideg ellen, amely, úgy tűnik, nem kívülről, hanem belülről, belőlem jön.

Mégis mi a fenét kezdjek ezzel a házzal?

Két nap telt el azóta, hogy találkoztam Caroline-nal, és tudom, hogy rettentő dühös rám, de előbb-utóbb kénytelen leszek beszélni vele. Az ajtóban állva azon merengek, vajon használjam-e a kulcsomat. Mindig is volt kulcsom a házhoz, de illetéktelen behatolásnak tűnik bejelentés nélkül betörni ide.

Nagy levegőt veszek, és kétszer kopogok. Pár pillanat múlva Blake nyit ajtót, aki már a születésem előtt is a család komornyikja volt.

– Lord Trevethick – mondja; meghajtja kopaszodó fejét, és kitárja előttem az ajtót.

– Valóban szükség van erre, Blake? – kérdezem, miközben belépek az előcsarnokba. Blake elveszi a kabátomat, de továbbra is hallgat. – Hogy van Mrs. Blake?

– Jól van, gróf úr. Azonban rendkívül elszomorították az utóbbi idők eseményei.

– Ahogyan mindannyiunkat. Caroline itthon van?

– Igen, gróf úr. Azt hiszem, Lady Trevethick a nappaliban van.

– Köszönöm. Majd egyedül felmegyek.

– Hogyne, kérem. Óhajt egy kávét?

– Igen, kérek. Ó, és Blake, ahogy azt a múlt héten is mondtam, az „uram” megszólítás is elegendő lesz.

Blake hallgat, majd bólint.

– Igen, uram. Köszönöm, uram.

Szívem szerint égnek emelném a szememet. Mint a Tiszteletre méltó Maxim Trevelyan, ebben a házban a „Maxim úrfi” névre hallgattam. A „lord” megszólítás csak apámnak járt, majd a bátyámnak. Jó időbe telik majd, mire megszokom.

Felmegyek a széles lépcsőn, át a lépcsőpihenőn a nappaliig. A helyiség a túltömött kanapéktól és a több generáció óta a családunk tulajdonát képező, elegáns, Anna királynő korabeli bútoroktól eltekintve üres. A nappaliból nyílik az üvegház, ahonnan pompás a kilátás a Temzére, a Cadogan Pierre és az Albert hídra. Caroline-t itt találom, az üvegházban; egy karosszékben kuporog kasmírsálba burkolózva, és kibámul az ablakon. Kis, kék zsebkendőt szorongat a kezében.

– Szia – mondom, amint belépek.

Caroline felém fordítja könnyáztatta arcát; szeme vörös és püffedt.

A francba.

– Te meg hol a faszomban voltál? – csattan fel.

– Caro… – kezdem, hogy megnyugtassam.

– Ne Carózz itt nekem, te faszfej! – acsarog, és feláll; kezét ökölbe szorítja.

A francba. Tényleg nagyon dühös.

– Most meg mit követtem el?

– Tudod, mit követtél el! Miért nem hívtál vissza? Már két napja!

– Sok mindent kellett átgondolnom, és elfoglalt voltam.

– Te? Elfoglalt? Maxim, te akkor sem tudnád, mi az, hogy elfoglalt, ha belebotlanál, és belenyomnád a farkadat!

A gondolattól elfehéredem, majd felkacagok.

Caroline kissé megnyugszik.

– Ne nevettess meg akkor, amikor dühös vagyok rád! – Ajka durcásan lebiggyed.

– Te aztán értesz a szavakhoz! – mondom, majd kitárom a karomat, ő pedig belesimul az ölelésembe.

– Miért nem hívtál fel? – kérdezi, miközben viszonozza az ölelést; dühe elpárolog.

– Sok mindennel kellett foglalkoznom – suttogom. – Szükségem volt egy kis gondolkodási időre.

– Egyedül?

Nem válaszolok. Nem akarok hazudni. Hétfőn este volt nálam, ööö… Heather, és tegnap pedig… hogy is hívták? Dawn.

Caroline szipog, és kibontakozik az ölelésemből.

– Mindjárt gondoltam. Túlságosan is jól ismerlek, Maxim! Milyen volt a csaj?

Vállat vonok, miközben eszembe jut Heather, amint a szájába veszi a farkamat.

Caroline felsóhajt.

– Mekkora egy strici vagy! – mondja a szokásos megvetéssel.

Hogy is tagadhatnám?

Caroline pontosan tudja, miféle éjszakai portyázásokon veszek részt. Különféle válogatott jelzőkkel szokott illetni, és rendszeresen letol a promiszkuitásom miatt.

És mégis lefeküdt velem.

– Te keféléssel adtad ki magadból a gyászodat, míg én kénytelen voltam végigülni egy vacsorát apával és a Mostohadöggel, tök egyedül! Rémes volt! – jegyzi meg csípősen. – Tegnap éjszaka pedig magányos voltam!

– Sajnálom – válaszolom, mert nem tudom, mit mondhatnék még.

– Voltál az ügyvédeknél? – vált témát, és egyenesen a szemembe néz.

Bólintok, és el kell ismernem, hogy ez a másik ok, amiért kerültem Caroline-t.

– Jaj, ne! – nyög fel Caroline. – Olyan komoly vagy! Nem örököltem semmit, ugye? – Szeme tágra nyílik a bánattól és a félelemtől.

Kezemet a vállára teszem, és gyengéden közlöm vele.

– Örökösként mindent vagyonkezelői alapban helyeztek el számomra.

Caroline felkiált, kezét a szájához kapja, miközben elönti a könny a szemét.

– Rohadjon meg! – nyöszörgi.

– Ne félj, majd kitalálunk valamit – mormolom, és újra magamhoz ölelem.

– Szerettem! – mondja; hangja halk és vékony, akár egy gyereké.

– Tudom. Mind a ketten szerettük. – Bár tudom, hogy Caroline Kit címét és vagyonát is szerette.

– Nem fogsz kiebrudalni innen?

Kiveszem a zsebkendőt a kezéből, és megtörlöm a szemét.

– Nem, természetesen nem. Te a bátyám özvegye vagy, és a legjobb barátom.

– Csak ennyi? – Könnyes, de keserű mosolyt villant rám, és én válasz helyett megcsókolom a homlokát.

– A kávéja, uram – szólal meg Blake az üvegház ajtajából.

Azonnal leejtem a karomat, és arrébb megyek Caroline mellől. Blake belép, arca kifejezéstelen. Tálcát tart a kezében, rajta csészék, tej, ezüst kávéskanna és a kedvenc kekszem – sima omlós csokoládés keksz.

– Köszönöm, Blake. – Igyekszem figyelmen kívül hagyni a nyakamat elöntő pírt.

Vágj faarcot.

Blake a tálcát a kanapé melletti asztalra helyezi.

– Ennyi lesz, uram?

– Egyelőre igen, köszönöm. – Hangom akaratlanul is kissé élesen cseng.

Blake kimegy, és Caroline kitölti a kávét. Blake távozása után kissé megroskad a vállam a megkönnyebbüléstől. A fülemben ott visszhangzik az anyám hangja: Ne a személyzet előtt!

Még mindig a kezemben van Caroline nedves zsebkendője. Összevont szemöldökkel bámulom, és eszembe jut a tegnap éjszakai álmom töredéke – vagy az ma reggel volt? Egy fiatal nő, egy angyal? Talán Szűz Mária vagy egy kék ruhás apáca, aki ott áll a hálószobám ajtajában, és vigyáz rám, miközben alszom.

Ez meg mi a fenét jelent?

Nem vagyok vallásos.

– Mi az? – kérdi Caroline.

Megrázom a fejemet.

– Semmi – mormolom, majd elveszem a felkínált csésze kávét, és visszaadom a zsebkendőjét.

– Lehet, hogy terhes vagyok – mondja Caroline.

Tessék? Elfehéredem.

– Kittől. Nem tőled. Te olyan kurvára vigyázol!

Ebben igazad van. Úgy tűnik, a talaj egy pillanatra meginog a lábam alatt.

Kit örököse!

Lehet ez még ennél is bonyolultabb?

– Nos, ha terhes vagy, majd kitaláljuk, mihez kezdjünk. – Egyszerre érzek pillanatnyi megkönnyebbülést, hogy az összes felelősség átvándorolhat Kit gyerekére, és valami hatalmas, mindent elsöprő veszteséget.

A grófi cím az enyém. Egyelőre.

A francba. Lehet ez még ennél is zavarosabb?

Harmadik fejezet

Egy fekete taxiban úton vagyok az irodába, amikor megrezzen a telefonom. Joe az.

– Cimbi! – üdvözöl. – Hogy áll a helyzet? – Hangja komor, és tudom, hogy arra céloz, hogy milyen idegállapotban vagyok Kit halála óta. A temetésen találkoztunk utoljára.

– Túlélem.

– Van kedved egy csörtéhez?

– Jó lenne. De nem lehet. Egész nap megbeszéléseim vannak.

– Grófi faszságok?

Felnevetek.

– Igen. Grófi faszságok.

– Akkor a hét közepe felé? Lassan berozsdásodik a tőröm.

– Igen, az jó lenne. Vagy esetleg egy ital?

– Oké, megkérdezem, Tom eljön-e.

– Király. Köszi, Joe.

– Szívesen, cimbi.

Leteszem. Borús a hangulatom. Kurvára hiányzik, hogy azt csinálhassam, amit akarok. Ha a nap kellős közepén vívni támadt kedvem, megtehettem. Joe a vívópartnerem és az egyik legjobb barátom. Ám most a változatosság kedvéért be kell mennem az irodába, hogy dolgozzak egy kicsit.

Kit. Az egész a te hibád!

A zene dübörög a Loulou’sban. A basszus visszhangzik a mellkasomban. De így szeretem. A zajszint kizárja a felesleges beszélgetést. Átvágok a tömegen a bárpultig. Szükségem van egy italra és egy forró, készséges testre.

Az utolsó másfél napot unalmas megbeszélésekkel töltöttem a két befektetési igazgatóval, akik a jelentős Trevethick befektetési értékpapír-állományt és a jótékonysági alapítványt kezelik; tárgyaltam a cornwalli, oxfordshire-i és northumberlandi birtokigazgatókkal; az ügynökkel, aki a londoni ingatlanokkal foglalkozik, és az ingatlanfejlesztővel, aki a mayfairi három lakótömb felújításáért felel. Oliver Macmillan, Kit fő működtetési igazgatója és jobbkeze minden megbeszélésen mellettem volt. Oliver és Kit a közös etoni diákévek óta voltak jóbarátok. Később mindketten az LSE, a London School of Economics hallgatói voltak, de aztán Kit kimaradt, hogy apánk halála után teljesítse kötelességét, ahogy egy igazi arisztokrata sarjhoz illik.

Oliver vékony testalkatú férfi, rakoncátlan szőke hajtincsei vannak, szeme meghatározhatatlan színű, ám semmi nem kerüli el a figyelmét. Én valahogy soha nem engedtem fel a társaságában. Kegyetlen és ambiciózus, de a könyvelés minden csínja-bínja a kisujjában van, és kiismeri magát a hatalmas létszámú személyzet tagjai között, akik Trevethick grófjának dolgoznak.

Nem tudom, Kit hogy volt képes átlátni az egészet, és közben ellátni befektetési igazgatói állását a Cityben. De Kit okos, ravasz gazember volt.

És jó fej is.

Nagyon hiányzik.

Egy Grey Goose-t és egy tonikot rendelek. Talán Kit azért volt sikeres, mert Macmillan ott állt mögötte; eltűnődöm, hogy Oliver hűsége vajon kiterjed-e rám is, vagy talán kihasználja majd a naivitásomat, miközben én megpróbálom átlátni a különféle új feladatokat. De a helyzet az, hogy nem bízom Oliverben, és észben tartom, hogy minden vele kapcsolatos ügyben legyek körültekintő.

Az utóbbi néhány nap egyetlen vidám pillanata az volt, amikor az ügynököm felhívott, hogy a jövő héten lesz egy meló. Nagy örömmel mondtam meg a vén szipirtyónak, hogy a közeljövőben többé nem vagyok elérhető modellmunka kapcsán.

Vajon hiányozni fog?

Nem voltam benne biztos. A modellkedés elképesztően unalmas tud lenni, de miután Oxfordból Londonba küldtek, a modellmunka volt az, ami miatt reggel volt miért felkelni az ágyból, és ürügy volt ahhoz, hogy jó kondiban maradjak. Emellett dögös, vékony csajokkal is összehozott.

Belekortyolok az italomba, és a termet pásztázom. Most is ezt akarom: egy dögös, készséges csajt, akár vékony, akár nem.

Ma Baszós Csütörtök van.

Először a nő rekedt nevetése ragadja meg a figyelmemet; összenézünk. Látom az elismerést és a kihívást a tekintetében – a farkam várakozásteljesen megmozdul. Szép, mogyoróbarna szeme van, hosszú, fényes barna haja, és rövidet iszik. Mi több, szenzációsan néz ki bőr miniruhájában és combközépig érő, magas sarkú csizmájában.

Igen. Ő megteszi.

Hajnali két óra van, amikor beérünk a lakásomba. Elveszem Leticia kabátját, ő pedig azonnal megfordul, és átkarolja a nyakamat. – Irány az ágy, szépfiú! – suttogja, és megcsókol. Durván. Minden bevezetés nélkül. A kabátja még a kezemben van, és kénytelen vagyok a falnak dőlni, hogy ne zuhanjunk el mindketten. Támadása meglepetésként ér. Talán részegebb, mint gondoltam. A szájának rúzs- és Jägermeister-íze van – izgató egyveleg. Beletúrok a hajába, és rántok egyet a fején, így kiszabadítom a számat.

– Minden jó dolgot csak a maga idejében, szivi – mondom bele a szájába. – Hadd tegyem le a kabátodat.

– Baszd meg a kabátomat! – Újra megcsókol. A nyelve mindenütt ott van.

Inkább téged basználak meg.

– Ilyen tempóban nem fogunk eljutni a hálószobáig. – A kezemet a vállára teszem, és gyengéden eltolom.

– Akkor hadd nézzem a lakásodat, te modell-fotós-DJ! – ugrat, és enyhe ír akcentusa tökéletes ellentétben áll merész viselkedésével. Eltűnődöm, vajon az ágyban is ilyen határozott-e, miközben követem a folyosón a nappaliba; cipősarka élesen kopog a fapadlón.

– Színészként is dolgozol? Amúgy pazar a kilátás – mondja, és kipillant a Temzére néző üvegfalon. – Szép zongora! – teszi hozzá. Szembefordul velem, a tekintetében izgalom parázslik. – Mondd, keféltél már rajta?

Egek, de mocskos szája van.

– Mostanság nem. – A kanapéra teszem a kabátját. – Nem tudom, hogy most a zongorán akarom-e. Inkább az ágyban fektetnélek le. – Nem foglalkozom gúnyos megjegyzésével, miszerint nemigen van stabil karrierem; nem árultam el, hogy egy teljes birodalmat kell irányítanom. Leticia elmosolyodik; a rúzsa elkenődött, és kétségtelenül az én számra is jutott belőle. A gondolat nemtetszéssel tölt el, és végigfuttatom az ujjaimat az ajkamon. Leticia bizonytalanul tesz felém egy lépést, és megrántja a kabátom hajtókáját, magához húz.

– Jól van, Flancos Fiú, lássuk, mire vagy képes! – Kezét a mellkasomra teszi, körmei végigszántanak a szegycsontomon egészen a kabátom széléig.

Basszus! Ez szinte fáj. Skarlátvörös karmai vannak, nem körmei, hanem karmai; a rúzsával megegyező színűek. Lecsúsztatja a kabátot a vállamról, hagyja, hogy a földre essen, és gombolni kezdi az ingemet. Ahhoz képest, hogy milyen állapotban van, megkönnyebbülök, hogy szán rá némi időt, és nem csupán letépi rólam az inget – szeretem ezt az inget! Lecsúsztatja rólam, majd hagyja, hogy a lábamhoz hulljon, és körmeit a vállamba mélyeszti. Szándékosan.

– Aúú! – szisszenek fel.

– Király a tetkód! – mondja, miközben keze lesiklik a vállamról a farmerom korca felé; körmei nyomokat hagynak a hasamon.

Aúú! Egek, ez aztán agresszív!

Megragadom a kezét, magamhoz rántom, és durván megcsókolom.

– Menjünk az ágyba! – mondom bele a szájába, és mielőtt válaszolhatna, magam után húzom a hálóba.

Leticia az ágy felé lök, és újra végigszánt körmeivel a hasamon, majd ujjai megtalálják a farmerom felső gombját.

Basszus! Ez durván szereti.

Összerezzenek, elkapom a kezét, vadul szorítom, de inkább a körmeit szeretném kikerülni.

Keményen akarsz játszani? Azt én is tudok.

– Játssz szépen! – figyelmeztetem. – És előbb te! – Elengedem, és eltolom magamtól, hogy alaposan megnézhessem. – Vetkőzz! Most! – parancsolom.

Átveti a haját a vállán, csípőre teszi a kezét, és kihívóan rám mosolyog.

– Gyerünk! – sürgetem.

Leticia tekintete elsötétül. – Mondd, hogy kérlek! – suttogja.

Elvigyorodom. – Kérlek.

Felnevet. – Imádom a flancos tájszólásodat!

– Csak születési hiba, szivi. A csizmát tartsd magadon! – teszem hozzá.

Viszonozza mosolyomat, majd a háta mögé nyúl, és könnyedén lehúzza szűk bőrruhája cipzárját. Csípőjét ide-oda ringatva kicsusszan a ruhából, és hagyja, hogy az leszánkázzon a földre. Elmosolyodom. Hihetetlenül néz ki. Karcsú a teste, és kis, kemény melle van; fekete francia bugyit és fekete csipkés melltartót visel, és a combközépig érő, magas sarkú csizmát. Kilép a ruhájából, majd hívogató, szexi mosollyal megragadja a kezemet. Meglepő erővel az ágyra ránt, kezét a mellkasomra teszi, és olyan keményen lenyom, hogy elterülök az ágytakarón.

– Vedd le! – parancsolja, és a nadrágomra mutat, ahogy ott állt fölöttem széles terpeszben.

– Vedd le te! – mormolom.

Nincs szüksége további biztatásra: felmászik az ágyra, hogy meglovagoljon, és nekidörgölődzik a farkamnak. Körmei végigszántanak a hasamon a sliccem felé.

Aúú!

Bassza meg! Ez a nő életveszélyes.

Hirtelen felülök, amivel meglepem, és a hátára fordítom, lovagló ülésben ráereszkedem, és karját kétoldalt az ágyhoz szegezem. Leticia küzd alattam, próbál levetni magáról.

– Hé! – tiltakozik, és dühösen mered rám.

– Szerintem téged meg kell kötözni. Te veszélyes vagy! – A hangom lágy, közben a reakcióját figyelem.

Vagy így alakul, vagy úgy.

Leticia szeme tágra nyílik, de nem tudom, hogy az izgalomtól-e, vagy a félelemtől.

– És te az vagy? – suttogja.

– Hogy én? Veszélyes? Nem. Nem annyira, mint te. – Elengedem, és az ágy melletti szekrény fiókjából előveszek egy hosszú selyemzsinórt és egy pár bőrbilincset. – Van kedved játszani? – Felemelem a két kelléket. – Te döntesz!

Felnéz rám; pupillája tág a kéjvágytól és az izgalomtól.

– Nem fogok fájdalmat okozni – biztosítom róla. Az nem az én asztalom. – Csak szépen megfegyelmezlek. – De attól tartok, ő okoz majd fájdalmat nekem.

Incselkedő, csábító mosoly jelenik meg a szája sarkában.

– A selyem – mondja.

Elmosolyodom, és a bilincset a földre hajítom: a dominancia mint az önvédelem egyik formája. – Válassz menekülőszót!

– Chelsea.

– Jó választás.

Bal csuklójára hurkolom a selyemzsinórt, és átkötöm az ágy fejtámláján, majd megfogom a jobb kezét, és szorosan megkötözöm a jobb csuklóját is. Így, kitárt karral a körmei már nem jelentenek veszélyt rám, ő pedig fantasztikus látványt nyújt.

– Ha tényleg rosszul viselkedsz, bekötöm a szemedet is – mormolom.

Leticia megvonaglik. – El is fenekelsz? – Hangja alig több suttogásnál.

– Ha jó kislány leszel.

Ó, ez jó móka lesz…

•••

Hangosan és gyorsan élvez el; sikoltozik, és a selyemzsinórokat rángatja.

Felülök a combja között, a szám nedves és síkos; átfordítom Leticiát, hogy a fenekére csaphassak.

– Várj egy kicsit! – Felhúzok egy óvszert.

– Siess már!

A faszomat, de követelődző!

– Ahogy óhajtod! – morgom, és keményen beléhatolok.

Figyelem, ahogy alvás közben emelkedik és süllyed a melle. Megszokásból ismét átgondolom mindazt, amit erről a nőről tudok, akit az imént dugtam meg. Kétszer is. A neve Leticia. Emberi jogi ügyvéd, szexuálisan agresszív. Idősebb nálam. Szereti, ha megkötözik. Nagyon szereti. De a határozott, asszertív nők általában szeretik, tapasztalatom szerint. Durván harap, és orgazmus közben sikolt. Lármás. Szórakoztató. Kimerítő…

Felriadok. Álmomban kerestem valami megfoghatatlant, egy látomást, ami hol megjelent, hol eltűnt – egy megfoghatatlan, kék ruhás látomást. Aztán, amikor épp megpillantottam, egy széles, mély szakadékba zuhantam. Megborzongok.

Ez meg mi a fenét jelentett?

A fakó téli napsütés átszivárog a függönyön, a Temzéről visszatükröződő sugarak a plafonon táncolnak. Mi volt az, ami felébresztett?

Leticia.

Jézusom, az a nő egy állat. Nem alszik itt mellettem, és a fürdőszobából sem hallatszik semmi. Talán már el is ment. Fülelek, hátha hallok bármiféle zajt a lakásban.

Csend van. Elvigyorodom. Nincs kínos csevegés. A mai nap biztatónak tűnik, amíg rá nem jövök, hogy együtt ebédelek az anyámmal és a húgommal. Felnyögök, és a fejemre húzom a takarót. A végrendeletről akarnak beszélni velem.

A rohadt életbe!

„Az özvegy grófné”, ahogy Kit hívta, félelmetes nő. Nem tudom, mi a faszomért nem utazott vissza New Yorkba. Az élete ott zajlik, nem itt.

Valahol a lakásban valami a földnek csapódik. Felülök.

A francba. Leticia még mindig itt van.

Ez azt jelenti, hogy beszélgetnem kell vele. Vonakodva kikászálódom az ágyból, felrángatom magamra a hozzám legközelebb eső farmert, és elindulok, hogy kiderítsem, vajon Leticia nappal is olyan merész-e, mint sötétben.

Mezítláb gyalogolok végig a folyosón, de sem a nappaliban, sem a konyhában nincs senki.

Mi a faszom?

Megfordulok a konyhaajtónál, és megállok. Arra számítok, hogy Leticiát látom, de a folyosón egy aprócska, fiatal nő áll, és engem bámul. Szeme ijedt őzike szemére emlékeztet, nagy és sötét, de valami rettenetes kék otthonka van rajta, olcsó, agyonkoptatott farmer, régi tornacipő és egy kék kendő, ami elfedi a haját.

A lány nem szól.

– Helló. Maga meg ki a fene? – kérdezem.

Alessia kedvenc zeneművei

Második fejezet

Louis-Claude Daquin: A kakukk – Le Coucou (Alessia bemelegítő darabja)

J. S. Bach: c-moll prelúdium és fúga (No.2), BWV 847 (Alessia mérges Bach-prelúdiuma)

Negyedik fejezet

J. S. Bach: Cisz-dúr prelúdium és fúga (No.3), BWV 848

Hatodik fejezet

J. S. Bach: G-dúr prelúdium és fúga (No.15)

J. S. Bach: Cisz-dúr prelúdium és fúga (No.3) BWV 872

Hetedik fejezet

Liszt Ferenc: Zarándokévek zongoraciklus, 3. év – Années de Pèlerinage, 3ème année, C. 163 IV, A Villa d’Este szökőkútjai – Les jeux d’eaux à la Villa d’Este

Tizenkettedik fejezet

J. S. Bach: c-moll prelúdium és fúga (No.2), BWV 847

Tizenharmadik fejezet

J. S. Bach: esz-moll prelúdium és fúga (No.8), BWV 853

Tizennyolcadik fejezet

Szergej Rachmaninov: op.18-1 II. c-moll zongoraverseny

Huszonharmadik fejezet

Frédéric Chopin: Desz-dúr prelűd, op. 28, No.15 (Esőcsepp – La goutte d’eau)

Louis-Claude Daquin: A kakukk – Le Coucou

Ludwig van Beethoven: 17. d-moll zongoraverseny op.31, No. 2 (Vihar – Der Sturm III)

Huszonhatodik fejezet

J. S. Bach: H-dúr prelúdium és fúga (No.23) BWV 868

Huszonnyolcadik fejezet

J. S. Bach: d-moll prelúdium és fúga (No.6) BWV 851

Köszönet

Köszönet kiadómnak, szerkesztőmnek és kedves barátomnak, Anne Messitte-nek. Mindenért.

Hálával tartozom a Knopf and Vintage teljes csapatának. A részletekre irányuló figyelmetek, elkötelezettségetek és támogatásotok mindent felülmúl. Fantasztikus munkát végeztek. Külön köszönet illeti Tony Chiricót, Lydia Buechlert, Paul Bogaardsot, Russell Perreault-t, Amy Brosey-t, Jessica Deitchert, Katherine Hourigant, Andy Hughest, Beth Lamb-et, Annie Lockot, Maureen Sugdent, Irena Vukov-Kendest, Megan Wilsont és Chris Zuckert.

Selina Walkernek, Susan Sandonnak és a Cornerstone teljes csapatának köszönöm kiváló munkátokat, lelkesedéseteket és humorotokat. Nagyra értékelem.

Köszönöm Manushaqe Bakónak az albán fordításokat.

Köszönöm a férjemnek és kősziklámnak, Niall Leonardnak az első szerkesztéseket és a sok-sok csésze teát.

Köszönöm Valerie Hoskinsnak, páratlan ügynökömnek, az átgondolt tanácsokat és a vidám tréfákat.

Köszönet jár Nicki Kennedynek és az ILA csapatának.

Köszönöm, Julie McQueen, hogy végig ott álltál mellettem.

Köszönet illeti Grant Bavistert a Koronahivataltól, Chris Ecclest a Griffiths Eccles LLP-től, Chris Schofieldet és Anne Filkinst, amiért konzultáltak velem a grófi címről, heraldikáról, vagyonkezelői alapokról és ingatlanügyekről.

Hatalmas köszönet jár James Leonardnak, hogy bevezetett az angol elit fiatalságának nyelvezetébe.

Az agyaggalamb-lövészetre vonatkozó tanácsokat köszönöm Daniel Mitchellnek és Jack Leonardnak.

Béta-olvasóimnak, Kathleen Blandinónak és Kelly Beckstromnak, illetve előolvasóimnak, Ruth Clampettnek, Liv Morrisnak és Jenn Watsonnak köszönöm a visszajelzéseket és azt, hogy velem voltatok.

A Bunkernek – és már majdnem tíz év telt el – köszönöm, hogy csatlakoztatok hozzám ezen az úton. Szerző barátaimnak – tudjátok jól, hogy kik vagytok. Köszönöm, hogy nap mint nap inspiráltok. És persze a Bunker 3.0 lakóinak: köszönöm a folyamatos támogatást.

Dúr és Moll, köszönöm, hogy segítettetek a zenékkel, és azt is, hogy ilyen kivételes fiatalemberek vagytok. Ragyogjatok, szépséges fiaim! Nagyon büszke vagytok rátok.

Végül, de nem utolsósorban, örökké hálás leszek mindenkinek, aki olvasta a könyveimet, megnézte a filmeket, és élvezte a történeteimet. Nélkületek ez a varázslatos kaland sosem vált volna valóra.

A szerzőről

E L James gyógyíthatatlan romantikus, és bevallása szerint is nagy rajongó. Már huszonöt éve dolgozott a televíziós iparágban, amikor úgy döntött, hogy valóra váltja gyermekkori álmát, és olyan történeteket fog írni, amelyek az olvasók szívéhez szólnak. Ennek gyümölcse a komoly vitákat kiváltó, érzéki regény, A szürke ötven árnyalata és annak két folytatása, A sötétség ötven árnyalata és A szabadság ötven árnyalata. 2015-ben adta ki a bestseller Grey című könyvet, amely A szürke ötven árnyalata történetét Christian Grey szemszögéből meséli el, amely után következett a szintén az eladási listák élére kerülő Sötét, amely szintén Christian szemszögéből szövi tovább a történetet. E L James könyveit ötven nyelvre fordították le, és több mint százötvenmillió példány kelt el belőlük világszerte.

E L Jamest a Time magazin beválasztotta a világ legbefolyásosabb emberei közé, a Publishers Weekly pedig az év emberévé választotta. A szürke ötven árnyalata százharminchárom egymást követő héten át szerepelt a The New York Times bestsellerlistáján. A szabadság ötven árnyalata 2012-ben elnyerte a Goodreads Choice Award-díjat, míg 2018-ban olvasói szavazatok alapján A szürke ötven árnyalata felkerült a legjobb olvasmányokat gyűjtő Great Reads 100-as listájára (PBS: The Great American Read). A Sötét a 2019-es International Dublin Literary Award irodalmi díj nevezettjei közé került.

A Universal Studios-együttműködés keretében részt vett a „Szürke ötven”-filmek készítésében, amely több mint egymilliárd dollár bevételt generált. A szabadság ötven árnyalata című harmadik rész 2018-ban elnyerte a People’s Choice Awardot.

E L James két csodás fiú boldog édesanyja. Férjével, Niall Leonard regény- és forgatókönyvíróval, illetve két west highland terrierjükkel Nyugat-London ligetes kertvárosában él.

Jegyzet

*Magyar értelmező kéziszótár, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1992., 104. old.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Alessia kedvenc zeneművei

Köszönet

A szerzőről

Jegyzet

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Poppins – SIL Open Font License
Shadows Into Light – SIL Open Font License