Prológus

1984. június 8.

Olyan sebesen rohanok, hogy elmosódott foltoknak látom csak a folyosói szekrényeket. Sebtében átalakított ruhám kezdi megadni magát, miközben elsuhanok a buliról kiszökött párok mellett, akik a végzősök félhomályos folyosóját választották smárolásuk színhelyéül. Undormányos csókolózásuk látványa normális esetben elegendő lenne ahhoz, hogy sarkon forduljak, és másik utat válasszak, de most lényegtelen körülménnyé silányul.

Az egész olyannak tűnik, mint azok a rémálmok, amelyekben már milliószor száguldottam végig a Hawkins Középiskola folyosóin. Azonban még a legdurvábbakban sem volt ilyen rövid hajam meg ennyi sminkem. Ahogy a tudatalattim sem rángatta elő sosem a szalagavatót, hogy belekeverje a rémlátomásokba.

Majdnem a folyosó végén járok; innen már nincs visszaút. Egyenesen a suli gyomra felé igyekszem, ami a legfurcsább része az egésznek, mivel álmaimban mindig kiszabadulni próbálok szörnyeteg gyomrából, nem minél mélyebben eltűnni benne. Magamtól soha az életben nem tennék ilyet.

– Azonnal álljon meg, Miss Buckley! – kiált rám valami fontoskodó, éles felnőtthang. Az egyik felháborodott bálfelügyelő anyuka az.

– Egy tapodtat sem tovább! – a goromba hangon kiadott parancsot minden bizonnyal Mr. Hopper címezte nekem.

Addig nincs szó valódi lázadásról, míg összetűzésbe nem kerül az ember lánya a hatóságokkal, hát nem?

Megfordul a fejemben, hogy vajon mit von maga után az, hogy belógtam a bálra, meg okoztam némi anyagi kárt nagy igyekezetemben. Felfüggesztést? Kirúgást? Feljelent néhány dühöngő szülő azért, amit az imént a parkolóban műveltem?

Gyorsabban kezdem szedni a csülkeimet.

Befordulok a sarkon, majd elhaladok a tornaterem előtti folyosón felállított italos és ételes pultok mellett. Nagyjából egy tucatnyian élnek itt társadalmi életet a sütikkel és csipsszel teli tálakról falatozva, miközben próbálják pontosan felmérni, mennyire lehet ütős a puncs.

– Robin! – Nevem a falakról visszaverődve cikázik a levegőben. Most Dash az, aki rám kiáltott; akiről valaha azt hittem, a barátom.

Muszáj valahogy lelassítanom őt, ahogy az összes többi üldözőmet is. Így aztán teszek egy aprócska kitérőt; nekicsapódom az asztalnak, amin összességében olyan 250 liternyi puncs van felhalmozva, amiből szaga alapján nem nagyon spórolták ki az alkoholt. Zuhatagként ömlik az ital; előrevetem magam, hogy elkerüljem, hogy rám fröcsköljön, miközben mindenki sikoltozik, báli ruhájukat pedig beteríti a ragadós cukros lötty.

Már látótávolságba került a tornaterem hatalmas, kétszárnyú ajtaja. Hallom a bentről kiszűrődő új hullámos sláger lüktető dallamát. Tammy Thompson vajon már a táncparketten pörög? Mit fog rólam gondolni, amikor majd hirtelen berobbanok ilyen hevesen, nyomomban a helyi rendfenntartó erőkkel?

Mit fog válaszolni, amikor elárulom neki, miképpen érzek iránta?

Nincs több időm ezeken rágódni.

Belököm az ajtót. A szalagavató dübörgő szintizenével, mindent átható izzadságszaggal és Aqua Net hajspray-illattal fogad.

– Hé, Tam – suttogom, gyakorlásként a nagy pillanatra, amikor ijesztő őszinteséggel feltárom majd előtte, miképp éreztem iránta egész tanév során, ami aztán végül ehhez az egész rebellióhoz vezetett. – Nem jössz táncolni? – kérdem majd.

Első rész

1.

1983. szeptember 6.

Az év legelső töriórája még el sem kezdődött, mégis tökéletesen tudom, hogyan fog lezajlani percről percre; mi lesz majd minden egyes órán. Az egész félév ott lebeg kristálytisztán lelki szemem előtt. Legalábbis esküszöm, hogy így volt, míg Tammy Thompson be nem libegett a terembe.

Valami nagyon nem stimmel vele.

Talán a frizurája. Régebben szögegyenes volt a haja, és vörösen omlott vállára. Most rövid, borzas, és még vörösebb lett. De lehet, hogy a mosolya tehet róla. Elsősként viszonylagos népszerűségnek örvendett, ami nagyjából meg is felelt neki, de most másodikosként arcán olyan vigyorral lép be, mint aki eltökélte, elég barátra tesz szert ahhoz, hogy megnyerhesse a bálkirálynő-választást. Nem mintha másodikosként bármelyikünk is elmehetne a szalagavatóra, hacsak nem valamelyik felsőéves vendégeként. Ez azonban olyan ritka és különleges eseménynek számít a diákok életében, mintha üstökös zuhanna a sulinkra.

De talán az nem stimmel, hogy amikor meglátom, rögtön valami muzsika kezd zengeni a fejemben.

Fülbemászó, de undormányos zene.

Várjunk csak egy kicsit! Az agyam soha nem játszana semmit a Hall and Oatestől. Hátracsavarodom a helyemen, és észreveszem Ned Wrightot a terem hátuljában böhöm nagy kazettás magnóval a vállán. Viszonylag halkra vette, így ugyanis Miss Click, aki asztalánál ülve profin ignorálja létezésünket a becsengetésig, nem fogja elkobozni. Az óra kezdetekor Ned az asztala alá csúsztatja, és lábtartónak használja majd a magnóját. Nyolcadik óta csinálja ezt; ő is profinak számít már. De most még csak Tammy andalog végig a termen a „Kiss on My List” dallamára, miközben belengi valami málnaszerű illat. Testápoló vagy sampon lehet. Bármi is az, a rágógumipapírra emlékeztet, amiket még felső tagozatosként gyűjtögettem nagy lelkesen.

Becsusszan a padjába, barátnői pedig magas hangon visítozva fogadják.

– Jézusisten, mit műveltél a hajaddal? Milyen volt a strandon, Tam? – csicsergik.

Tam? – döbbenek le.

Talán ebben rejlik a különbség; új becenevet kapott a megváltozott, divatos hajához meg a felfejlesztett mosolyához.

– Tam – suttogom magam elé elég halkan ahhoz, hogy senki se hallja meg a nyári élményeket átbeszélő nagy zsivajban.

Miss Click vészjósló tekintettel pillant fel.

Egy perc maradt csak hátra becsöngetésig. Ha tényleg olyan stréber kocka lennék, mint amilyennek szeretem mutatni magam, akkor már jegyzetelésre készen magam elé tettem volna a makulátlan, teljesen új füzetemet, és kinyitottam volna az első oldalon. Ahogy előre elolvastam volna már pár fejezetet az anyagból is. Az összes ceruzám tökéletesen egyforma, tűéles heggyel várna rám.

Az utolsó pillanatban inkább lehajolok, és beletúrok a táskámba a törikönyvemért meg bármi olyasmiért, ami képes nyomot hagyni a papíron. Valóságos rágógumitemető terül el az asztalom alján. Kate a nyár végén rábeszélt, hogy daueroljam be a hajam, amitől egy hétig rettenetesen viszketett a fejbőröm, és még mindig úgy bűzlik, mint a túlfőtt keménytojás; maga a frizurám meg akkora tőle, hogy igencsak oda kell figyelnem, hova dugom a fejem.

Majdnem összekoccolok az asztallappal, amikor meghallom, hogy Tammy énekelni kezd.

Hangja játszva elnyomja Hallét meg Oatesét. Bátran, édesen szól; olyan kiadósan váltogatja a hangmagasságokat, mint amilyen bőségesen szoktam kenni Nutellát a szendvicsemre. A lényeg az, hogy nem fél használni. Mindenki hallhatja énekelni. Miután végeztem a búvárkodással a táskámban, körbetekintek az osztályban, de szemmel láthatóan senkit sem érdekel, hogy Tammy szívét-lelkét beleadva dalol a terem közepén alig fél perccel az óra kezdete előtt. Ahogy láthatóan őt se nagyon, hogy figyeli-e bárki is.

Milyen érzés lehet ez vajon?

Ide-oda görgetem az ujjaim között a ceruzámat; jól érzem mind a hat oldalát a bőrömön.

Aztán becsöngetnek, Miss Click felpattan, és minden a szokásos forgatókönyv szerint történik; pont úgy, ahogy számítottam rá.

Beleértve azt is, hogy Steve Harrington pontosan három és fél percet késve jelenik meg, olyan arcot vágva, mint aki azt se tudja, hol van; valószínűleg azért, mert haja a szemébe lóg, amitől tuti nem látja az ajtókra kiírt számokat. Hogy képes így bárhova is eljutni? Még a tavalyinál is hosszabbnak tűnnek a tincsei.

– Üdv, skacok – dobja be, mire mindenki akkora hahotára fakad, mint a szitkomok közönsége, amikor a főszereplő elsüti a nem különösebben vicces dumáját. Nem tudják, hogy a való életben nem muszáj így csinálni? Még maga a tanárnő is olyan ragyogó pillantást vet rá, mintha a srác frizurája valamiféleképpen gyógyítaná a rákot. Harrington a népszerűség olyan ritka és különleges fokán áll, ahol már a tanárok sem szidják le, mivel annyira magasan terpeszkedik a mi kis társadalmunk ranglétráján.

Egy pillanatra megtorpan Tam asztalánál, akinek arca ennek köszönhetően a frissen szedett málna színében kezd tündökölni.

Az egész jelenet annyira szánalmas, hogy agyam ledobja az ékszíjat, ujjaim megdermednek, és kiejtem kezemből a cerkámat, ami hangos koppanással érkezik a linóleumpadlóra. Lehajolok, hogy felvegyem, de pont nem érem el. Lejjebb nyújtózom, de amikor nagy nehezen elérem, alig bírom megfogni. Amikor végre sikerül, akkora lendülettel egyenesedem fel diadalom feletti örömömben, hogy fejem beverem az asztal sarkába, avagy a rágótemetőbe. Hatalmasat koppan, bodrossá dauerolt hajam meg hozzáér egy tucatnyi ősrégi rágóhoz, amelyek szerencsére eléggé megszikkadtak már ahhoz, hogy ne ragadjanak bele.

Egyszerre felemelő és borzasztó érzés.

– Szükséged van orvosra, Robin? – tudakolja Miss Click szánakozó tekintettel, ahogy felbukkanok a pad alól. Igazán megható az aggódása.

– Csak ha van neki egy időgépe, ami visszavisz az előző órára.

– Akkor, ha minden rendben… – vált át a tanárnő az év eleji, első tanórás monológjára.

Legalább a többiek már nem foglalkoznak velem. Úgy tűnik, Tam észre sem vette szerencsétlenkedésem; nem mintha arra vágytam volna, hogy felfigyeljen rá. Azonban az zavar, még ha csak egy hajszálnyit is, hogy azért nem tűnt fel neki, mert túlságosan lefoglalja, hogy a „Kiss on My List” című számot dúdolja maga elé, miközben Steve Harringtont bámulja.

2.

1983. szeptember 7.

Legalább egy hetet végig akartam csinálni, mielőtt ezt kijelenteném, de őszintén szólva nem igazán nyűgöz le ez a második év.

– Olyan, mintha a tanárok mind feladták volna, hogy beleverjenek bármit is a fejünkbe – állapítom meg.  – Mintha ez a tanév csupán üresjárat lenne oktatásunk szempontjából.

Azon kevéske csodabogár közé tartozom, akik tényleg szeretnének tanulni valamit, ha már iskolába kell járniuk. Legalábbis tartoztam. Most, hogy ez a rémisztő, rideg, cinikus gondolatom támadt, miszerint tanáraink valójában legszívesebben mind máshol lennének, egyre inkább nehezemre esik, hogy foglalkozzak ezzel az egésszel.

Milton, Kate és Dave ugyanolyan teljes erőbedobással fognak neki a tanulásnak, mint minden másnak. Jól láthatóan megdöbbennek, amikor az első zenekari próbán felvetem, hogy ez az év egyáltalán nem lényeges. Milton még a száját is eltátja.

Kate felvonja szemöldökét, aztán lapozgatni kezdi kottafüzetét, amire valójában nincs is szüksége, mivel hónapokkal ezelőtt megtanulta a legutolsó hangjegyet is. Alacsonyabb nálam, ami nem meglepő, tekintve, hogy az évfolyamomba járó legtöbb lánynál magasabb vagyok, így nem biztos, hogy ezzel segítek érzékeltetni az alacsonyságát: alig több mint másfél méter magas. Ugyanakkor szereti hangozgatni, hogy ebből legalább öt centit a dauerja tesz ki.

– Ha tanárainkat hidegen hagyja előmenetelünk, akkor nekünk kell kétszer annyit foglalkoznunk vele – jelenti ki.

Ő már csak ilyen. Képes mindenért megharcolni; például elérte, hogy már másodikban a trombitaszekció vezetője legyen.

– Lassan mind eljutunk arra a pontra, hogy merőben okosabbak leszünk a tanárainknál – fűzi hozzá Dash vigyorogva.

Dash, ami az ifjabb Dashiell James Montague rövidítése, nem szeret annyira megszakadni a tanulásban, mint Kate. Minden órán az első padban ül, mégsem jegyzetel, ugyanis azt állítja, hogy képes mindent rögtön megjegyezni. A dogaírás napján pedig mindig kihagyja a zuhanyzást, hogy helyette fejét tömje a tananyaggal; így sikerül ötöst szereznie. Folyton azt hangoztatja, imád tanulni, de valójában csak a jegyei érdeklik. Ráadásul mintha észre sem venné, hogy a zuhanyozás elhagyása miatt három méteres körzetben körülötte mindenki hányingerrel küszködik; ez pedig nem igazán tisztességes azokkal szemben, akik éppen öt összefüggő bekezdést próbálnak összehozni.

Minden iskolában előfordul ilyen diák.

– De most komolyan! Úgy vélem, hogy mi mind a négyen okosabbak vagyunk, mint az itteni tanárok kilencven százaléka – bizonygatja.

– Annyira azért nem vagy okos, hogy felfogjad, mindent hallok – közli Miss Genovese anélkül, hogy felnézne kottafüzetéből.

– Ijesztően jó a hallása a tanárnőnek – suttogja Milton.

– Persze hogy az – ért egyet Miss Genovese –, ezért vagyok én a zenetanár. Tökéletesen észreveszem azt is, ha hamisan játszotok – közli általánosságban mindenkivel a helyiségben –, amitől csak úgy vérzik a szívem. Rémálmaim vannak a macskazenétektől – veti még oda, majd feláll, hogy az ütősök szekciójában segítsen Ryan Millernek a dobfelszerelésével.

Dash int, hogy bújjunk közelebb hozzá. Óvatosan beleszagolok a levegőbe. Gesztenyebarna haja tisztának tűnik, bőréből fenyőszappan illata árad. Szerencsére mostanában nem fenyeget a dolgozatírás veszélye. Közelebb rángatom hozzá a székem.

– A tanárok általában mind nagyon ijesztőek – suttogja. – Nem hiszem, hogy azért lennének itt, hogy tanítsanak minket bármire is. Szerintem az a céljuk, hogy magukba szipkázzák velünk született tehetségünket.

– Mint a vámpírok? – képed el Milton. Azt hiszem, túlságosan komolyan veszi a dolgot. Mindig mindenhez véresen komolyan áll hozzá. Meg idegesen. Akár még aggódhatnék is miatta, de amennyit ő csinálja, én már valószínűleg feleslegesen tenném.

– Gondoljatok csak bele! Nem valami okosak, lassan vánszorognak a folyosón, és a szürkeállományunkra fáj a foguk. Tuti, hogy zombik.

Egyszerre nyögök fel Miltonnal. Kate riadtan felnevet.

Dash ötödik óta bolondul a horrorfilmekért, akkor jött rá ugyanis, hogy különbözik azoktól, akik még mindig csak felkapcsolt lámpa mellett képesek elaludni. Ebből fakadó derűs felsőbbrendűségi érzését azóta sem tudta levetkőzni. Mindig lehet számítani a srácra, ha olyasvalamiről van szó, ami vért iszik, húst marcangol, vagy a sötétben settenkedik. Ezen a nyáron a Gonosz halottat néztük. Megállás nélkül. Kapott egy csúcskategóriás videómagnót a születésnapjára – igen, van saját videója, ami még gazdagék között is durvának számít –, és folyton filmezni hívott mindenkit. Azonban tökmindegy volt, melyik filmalkotás büszke tulajdonosaként hencegett, mindig a Gonosz halottnál kötöttünk ki.

Valamikor augusztusban kezdtem kivonni magam a program alól, azt hamukázva, hogy többet kell otthon segítenem a szüleimnek. Valójában csak nem bírtam elviselni, ahogy Kate és Dash centiről centire közelebb csúszik egymáshoz a kanapén, miközben végig úgy tesznek, mint akik nem veszik észre, hogy combjaik mágnesként vonzódnak egymáshoz.

Ez is olyasvalami, ami jellemző erre a második tanévre.

Felsőben mindenki csak a buszon meg a pizsipartikon dumcsizott arról, kibe van belezúgva; maga a randizás igazán ritkának számított. Friss középiskolásként már elkerülhetetlen lett a szerelembe esés, idén, másodikban meg mintha mindenki megőrült volna. Még egy hete sem kezdődött el a tanév, de már tömve van a folyosó smacizó párokkal; szívek törtek össze drámai módon, és sírig tartó szerelemre születtek ígéretek. Az iskolai fúvószenekarban még jobban eldurvult a helyzet, mivel már a nyár második felében beindultak a próbák.

Gyorsan körbetekintek a teremben. A lányok legalább fele visel valamilyen ékszert, amibe bele van vésve szívszerelmük neve. Akik mind a zenekarban játszanak. Íratlan szabály, hogy egy hangszerbűvölőnek másik hangszerbűvölővel kell járnia. Amikor összejönnek, a fiú arany bokaláncot ajándékoz kiválasztottjának, amihez jár medalion is, rajta mindkettőjük nevével. Azonban a legtöbb lány attól tart, így nem láthatja mindenki, hogy lett rajongójuk, ezért vesznek maguknak egy hosszabb láncot, amire ráfűzve a nyakukban mutogathatják a medált.

Várom már a napot, amikor Dash végre meglepi eggyel Kate-et. Igazándiból a kedves barátnőm várja, én csak premier plánból figyelem vágyódását. Még ebben a pillanatban is egymásnak üzengetnek szempillájukkal valamilyen morzekódszerűséggel.

Dash üzenete: Smacizunk később?

Kate válasza: Talán!

Dash reménykedve: Tényleg?!

Kate válasza: Azt mondtam, hogy talán. Én vagyok a vezető trombitás, és mindjárt kezdünk. Most csak zavarsz.

Dash: De annyira szép vagy.

Kate: Tényleg?!

Gőzöm sincs, meddig leszek képes ezt még elviselni.

Kate mostanában csak a fiúkról hajlandó dumálni úgy általánosságban, konkrétan meg leginkább Dashről. Mintha nem lenne már elég baj az is, hogy az olyan menő csajok, mint Tammy Thompson, teljesen elvesztik józan eszüket, amikor felbukkannak az afféle nyomi frizurájú egyedek, mint például Steve Harrington.

Amitől rögtön eszembe jutnak a zombik.

– Ha a tanáraink tényleg élőhalottak, akkor eléggé alultápláltak. Észrevettétek, milyen kiéhezett a tekintetük? Agyunk nem szolgál számukra elegendő tápanyaggal. Talán mégsem vagyunk olyan eszesek, mint ahogy hisszük. Lehet, hogy azért, mert mindenki nagy hirtelen csak a randizással van elfoglalva.

Remélem, hogy veszik az adást.

Kate megint csak idegesen felnevet, aztán visszafordul trombitájához, és gyakorolni kezdi az ujjrendet John Philip Sousa egyik indulójához a sok közül, amelyeket Miss Genovese olyan nagyon imád játszatni velünk.

Sikerült abbahagyatnom velük a dolgot, mégsem érzem jobban magam tőle.

– Oké, fiatalok – kezd bele a tanárnő –, eljött az idő, hogy összeálljon az 1983-as év iskolai fúvószenekara! Hajszálpontosan három percetek van kitalálni a szakaszneveteket. Ne zargassatok, mikor telik le az idő; oda van szögelve az óra az ajtó fölé.

Rajtunk kívül, akik már eleve összeálltunk, mindenki négyes csoportokba rendeződik. Én vagyok az egyetlen a teljes zenekarban, aki kürtön játszik. Mármint mellofonon, ugyanis itt azt szokás használni. Mindkét hangszert ugyanúgy kell megszólaltatni, csak ez a kürtömhöz képest kicsit laposabb és nem kerekded, így hosszabb időn át tudom cipelni. Elsős koromban Miss Genovese a három trombitással közös szekcióba rakott, aminek valahol van is értelme szerintem, elvégre a mellofon nagyjából úgy néz ki, mint az ő hangszerük, némi plusz kunkori csővel a közepén. Attól a perctől kezdve pedig mi négyen elválaszthatatlanok lettünk. Kate szereti azt hangoztatni, hogy olyanok vagyunk, mint az atommag a körülötte keringő elektronokkal. Szívesen szokott használni ilyesféle kockametaforákat.

Az igazat megvallva azonban akármennyi időt töltök is velük a próbateremben, a pályán, a buszon vagy játék közben, valójában nem igazán kötődöm hozzájuk úgy, mint ahogy a többiek egymáshoz. Valahol, talán tényleg az atomok szintjén, úgy érzem, hogy nem teljesen passzolok a zenekar többi tagjához. Szerintem bármennyi időt is vagyok velük, soha nem fogok valóban közéjük tartozni. Ez pedig kifejezetten nyomasztó tud lenni, ugyanis a hawkinsi suliban lényegében egyenlő a halálos ítélettel, ha valaki kilóg a többiek közül, hacsak nem nagyon népszerű az illető.

– Oké – rángat ki Dash mélázásomból –, mi legyen az idei nevünk?

– Nem Furika-szakasz leszünk megint? – tudakolja Milton. – Tavaly már megszavaztuk. Szerintem a folytatólagosság kedvéért tartsuk meg, ráadásul amúgy is csak púp lenne a hátunkon, ha új nevet kell kitalálnunk. – Ő az egyetlen harmadikos közöttünk, és bár nyugodt, félénk természete nem engedi, hogy főnökösdit játsszon, Kate és Dash mégis mindig hallgat rá, amikor megnyilatkozik.

– Nekem bejön a Furika-szakasz! – helyesel Kate.

– Nekem is – bólogat Dash, ahogy én is. Nem mintha kíváncsiak lennének a véleményemre.

A következő két percet szótlanul töltjük. Kate és Dash flörtölése szintet lép; a szempillarebegtetésről áttérnek a bokasimizésre. Tökéletesen rálátok a srác lábára, amitől majdnem kidobom a taccsot. Próbálok ezért inkább az idei felvonulásra szánt dalok gyakorlására koncentrálni. Megtanultam már a darabokat, de ezzel még csak félig nyertem meg a hangszerem megszelídítésére szolgáló csatát. Ha őszinte akarok lenni magammal, kürtön játszani igazi kínszenvedés a jelenlévő hangszerek többségéhez képest. Egy fémcsövekből álló olyan kifinomult szerkezet ugyanis, amit úgy tűnik, kizárólag azért alkottak meg, hogy még véletlenül sem a kellő pillanatban kezdjen el hangokat kicsikarni magából. Csakis azért esett rá a választásom még általánosban, mert senki másnak nem kellett. Nem mondhatnám, hogy megbántam, bár néha azt kívánom, bárcsak valaki elárulta volna előre, hogy milyen temérdek időmet fogja elvenni a nyálas fúvóka tisztogatása.

Túlságosan hamar jutottunk dűlőre a csapatnevünkkel; maradt még két szabad percünk a semmittevésre. Hála Miss Genevese kis emlékeztetőjének az óra létezésével kapcsolatban, úgy tűnik, ezt nem tudom mással tölteni, mint hogy hallgatom a ketyegését. A tipikus nagydarab, fekete-fehérre festett órák közé tartozik, amelyeknek a másodpercmutatója hangos kattogással jelzi, hogyan pereg ki az élet homokja kezeink közül.

Katt, katt, katt. – Újabb három másodperc suhan el.

Észreveszem, hogy Miss Genovese a terem végében lévő kijáratot lesi. Sokszor láttam már az órák végén a tanári parkolóba sietni, hogy rágyújtson imádott mentolos cigijei egyikére. Ebéd után érezni lehet a hajából áradó, elűzhetetlen füstszagot. Most pont van elég ideje pár slukkra, ezért olyan sebességgel hagyja el a termet, mintha égne a ház.

Tanáraink máshol akarnak lenni, osztálytársaimat meg csakis a tomboló hormonjaik foglalják le. Ebből kéne még három teljes évet kibírnom? Mégis, hogy a fenébe?

Pont amikor átfut az agyamon, hogy felkelek és kisétálok az ajtón, az egyik oboás, Sheena Rollins pontosan így tesz. Legalábbis megpróbálja; az egyik seggarc az ütős szekcióból azonban elállja az útját.

Ha én azon aggódom, hogy nem igazán tartozom ide, akkor Sheena akár egy céltáblát is ragaszthatna magára, annyira kilóg a sorból. Előttem ül az órákon, így páholyból figyelhettem, hogyan szekálják őt évről évre egyre jobban szaporodó furcsaságai miatt. Ezek egy részét képezi öltözködése; tetőtől talpig fehérbe burkolja mindig magát. Néha fehér kezeslábast visel fehér hajpánttal, máskor pedig fehér fodros miniszoknyát túlméretezett bő blúzzal. Egyik sem felel meg az íratlan öltözködési szabályoknak, amit mindenki más szolgai módon követ. Ráadásul többnyire úgy néz ki, mintha a ruháinak legalább egy részét saját maga varrná, amivel még több cikizést vált ki márkamániás társainkból. Ma egy fehér, az ötvenes évek stílusára hajazó ruhát visel apró fekete pöttyökkel, valamint fehér szövet fejpántot.

– Hé, te meg mégis hova mész? – teremti le valaki. – Nincs itt a tanár, hogy igazolást adjon. Ülj vissza a pöttyös hátsódra!

Sheena dühösen összeszorítja erre ajkát, de nem vág vissza. Egy mukkot sem ad ki magából.

Még egy fontos tudnivaló Sheena Rollinsszal kapcsolatban: jól emlékszem, hogy már általánosban is eléggé keveset beszélt, de hetedik óta egyszer sem hallottam, hogy megszólalt volna. Még az oboáját is olyan halkan fújja, hogy Miss Genovese folyton rászól, hogy vegye jobban a szájába. Amivel nem igazán segít abban, hogy a lány kevésbé legyen kitéve a mocskos vicceknek.

– Mégis hogy gondolod? – tudakolja Craig Whitestone, akinek a vigyoránál csak az a fasírtdarabka gusztustalanabb, ami még az ebédről maradt az arcán.

Sheena válaszképpen megvonja a vállát.

– Koccolni akar – zendít rá Dash.

– Hé! – suttogom, miközben megpróbálom oldalba könyökölni, de elhibázom, és fájón a trombitáját találom el helyette.

– Az egész órát a WC-ben szokta tölteni – világosít fel Kate, mintha ez kellő indokul szolgálna arra, hogy zenekari társai megrendszabályozzák a lányt.

– És akkor mi van? – értetlenkedem.

– A zenekari tagoknak nem szokásuk lógni – emlékeztet a tényre Milton.

– Kivéve Miss Genovese-nek – hívom fel rá a figyelmét.

– Neki szabad – leheli Kate tiszteletteljes hangon. Szerinte minden helyes, amit a tanárok tesznek.

Sheena megpróbálja kikerülni Craiget, de sikertelenül. Ezért fejét leszegve, kicsit határozottabban újra nekiindul, de a srác megragadja lófarkánál fogva, és visszarántja a terem közepe felé. Néhány seggfej azonnal röhögni kezd a jeleneten.

– Engedd el, te két lábon járó dobverő! – csattanok fel.

– Ne avatkozz közbe, ez az ő dolguk! – sziszeg rám Kate.

Valahol, a túlélésért felelős ösztöneim szintjén tudom, hogy igaza van. Ami talán a legundorítóbb dolog az egészben.

– Hé, Sheena, ha már ilyen szépen kiöltöztél, pedig nincs is buli, akkor nincs kedved egy táncra? – vigyorog Craig.

Odabiccent a haverjainak, akik közül néhányan erre ügyetlenül rázendítenek. Sheena felpattan egy székre, hogy ne kelljen részt vennie a hülye kis viccben. A srác fél térdre ereszkedik előtte, mint aki szerenádra készül, amitől a lány elvörösödik dühében. Leugrik a székről, és újabb rohamra indul az ajtó irányába, azonban Craig megragadja karjánál fogva, megpörgeti, és valami táncot parodizáló figurába kezd vele. Néhány tagbaszakadt srác az ütősök közül úgy határoz, hogy szintén beszáll a buliba. A duplaszárnyas ajtó előtt kezdenek körözni, így tényleg esélytelenné válik Sheena minden további menekülési kísérlete. A lány előtt táncolnak feneküket rázogatva, aztán megfordulnak, és csípőjüket előretolva rázogatni kezdik a … hm, egyéb testrészeiket.

Ha valaki nem tudná, most már elárulhatom, hogy az iskolai zenekar tagjai eléggé perverzek tudnak néha lenni. Mire Miss Genovese visszaér, az egész terem úgy néz ki, mint valami állatkertbe oltott Moulin Rouge. Alig tudja lenyugtatni a kedélyeket.

– Oké – fonja végül karba csontos kezét –, ki kezdte?

Mozdulok, hogy Craigre mutassak, de Kate lefog. A jelenlévők legalább fele Sheenára bök.

– Miss Rollins – cicceg szárazon a tanárnő –, ezzel sikerült már az első nap büntetést kiérdemelnie. Gratulálok, nem semmi.

Sheena dühösen levágja magát a helyére olyan arckifejezéssel, mint aki képes lenne darabokra törni az oboáját, és kiviharzani a teremből. Mégsem csinál úgy. Marad a helyén, mert nem tehet mást, életét pedig mindenki pokollá teszi, mert… a kamaszok már csak ilyenek.

Pár éve még kizárólag csak a legmenőbbek cseszegették szegényt, ellenben középiskolásként már észrevettem, hogy az ilyen viselkedés fénysebességgel terjed a diákok között; tömegesen lettek egyre profibbak abban, hogyan keserítsék meg azok életét, akik valamilyen szempontból kilógnak a sorból.

Elképzelhető, hogy túl sokat bámultam Dash horrorjait, de egyvalamiben teljességgel biztos vagyok: a középiskola valódi szörnyeteg, ami felfalja minden ismerősömet.

3.

1983. szeptember 9.

Minél jobban figyelünk, annál könnyebb észrevenni az iskola szörnyeteg voltát. Ez pedig különösen igaz a Hawkins Középiskolára. Az egész helyzet nagy paradoxon: valaki vagy beleesik a halálos csapdába, hogy megpróbál olyan lenni, mint a többiek, vagy lassan felemészti, hogy különbözik tőlük.

Két nappal azután, hogy Sheena ki akart menekülni a próbáról, belebotlom a szekrényénél. Pár naponta ki kell takarítania a résein át beledugdosott szemét miatt, ami általában fehér csillámporból, disznó vicceket tartalmazó papírokból és rágógumiból áll.

Ma néhány tankönyvét vizsgálgatja hunyorogva, fejét rázogatva. Megpróbálja kinyitni az egyiket; sikertelenül. Valamelyik nyomi úgy gondolta, hogy elviszi a technikaterembe, kettéfűrészeli, és összeragasztja a maradványokat.

– Mégis ki a fenének lehet ideje ilyesmire? – mormogom, aztán odasietek, hogy segítsek. – Sheena, én… – kezdek bele, de vagy nem hallja, vagy nem kér a sajnálkozásomból. Gyors léptekkel a folyosó túlsó vége felé indul, ahol aztán belehajítja könyveit a szemetesbe.

Az egyik tanár, Miss Garvey persze észreveszi, és rögtön büntetést ró ki neki az iskola tulajdonának rongálásáért, aztán miközben az igazgatói iroda irányába tereli, a lány vállára teszi a kezét.

– Nem történne ilyesmi, ha legalább egy hangyányi erőfeszítést tennél annak érdekében, hogy a többiek elfogadjanak, Sheena – jelenti ki menetközben a lehető leggyengédebb hangon.

Egy hajszál választ el attól, hogy kidobjam a taccsot, egyenesen Miss Garvey csukáira.

Átfut a fejemen, hogy bemasírozok az igazgatóhoz, és elmondom neki, amit láttam. De érdekelné vajon? Vagy csak én is tölthetném büntiben a délutánt Sheena társaságában, amiért rámutattam, hogy a suliban túltengenek a baromarcok? A válasz magától értetődik, így ahelyett, hogy harcba szállnék a sokfejű sárkánnyal, amit a középiskola jelképez, inkább megyek a dolgomra.

Péntekenként nem tart edzést a focicsapat, az első éles meccset meg csak jövő héten rendezik. Egy másodperccel a kicsöngetés után már veszem is ki a bicajom a tartóból. Eredetileg az anyámé volt, ezért az ő régi virágos matricái borítják, kormányán pedig megviselt, szakadozott szerpentinszalagok lobognak, amiket még tizenhárom évesen ragasztottam rá. Egysebességes csupán a járgány, és minden nap csillogó-villogó tízsebességes Huffys és Schwinn bicajok társaságában kell meghúznia magát. Szokás szerint nyögdécselve mászok fel a banánülésbe, majd sebesen elhajtok.

Biciklimmel suhanni a világ legjobb dolgai közé tartozik; plusz azzal az előnnyel jár, hogy a szélben mögöttem lebeg a hajam, így nem érzem a dauer bűzét. Kerekeim surrognak, ahogy méterről méterre szelem a járdát. Sűrűn zöldellnek a fák; a házak hófehéren villannak el mellettem.

Míg egy simább járdaszakaszon tekerek, a walkmanemért nyúlok, és bekapcsolom. Nem kell megnéznem, milyen kazi van benne, ugyanis csak a nyelvi anyagok hallgatására használom.

Elindul a francia nyelvlecke második kazettájának A oldala Időjárás címmel.

Le temps – mondja egy nagyon andalító, nagyon francia női hang.

– Le temps – motyogom.

La tempête.

– La tempête.

La brise.

– La brise.

Kezdek belejönni, amikor egy kocsi zúg el mellettem a suli irányából. Akkora erővel dudál rám, hogy teljesen kizökkent, és majdnem sikerül elzakóznom. Riadtan odakapom a kezem a walkmanemhez. Szerencsére nem lett baja. Könnyen leeshetett és összetörhetett volna, és akkor nem lenne min hallgatnom a nyelvleckés kazettákat, amelyekért annyit könyörögtem szüleimnek nyolcadikban, amikor – hol máshol, mint a teleshopban – megláttam a reklámjukat.

Profin elengedem a kormányt, és fogaimat kivillantva mindkét kezemmel bemutatok.

– Fulladj bele a benzingőzbe! – üvöltöm a kocsi irányába.

– Csesződj meg, lúzer! – ordít vissza valaki.

– Ezen aztán sokat agyalhattál – jegyzem meg, miközben lenyomom a pedálokat, és felállok, hogy még hangosabban kiálthassak. – Van még mit tanulnod a frappáns visszavágásokról!

Gőzöm sincs, kik ülnek a kocsiban. Valószínűleg ők se látták, hogy ki vagyok. Elég nekik az a puszta tény, hogy ők autóval vannak, én meg ősrégi bicajon tekerek. Ilyenek a dzsungel törvényei; az erősek diktálnak, a lúzereknek meg annyi. Pedig valójában nem az a lényeg, hogy kik tartoznak a nyertesekhez, és kik a vesztesekhez, elvégre mindannyian ugyanabban a jelentéktelen kis indianai városkában lakunk. Semmi különleges és csillogó nincs benne. Szerintem ezzel mindenki tisztában van, még akkor is, ha sosem vallaná be. Ezért az, hogy szó szerint, vagy átvitt értelemben, de belerúgnak valakibe, nekik csak az időtöltés újabb módja. Teljes szívemből hiszek benne, hogyha olyan helyen élnénk, ahol lenne lehetőségünk olyasmiket csinálnunk, amik számítanak, akkor ritkábban kéne használatba vennem a középső ujjamat. Azonban be kell érnem Hawkinsszal. Ha elég sokáig itt maradok, azon kapom majd magam, hogy én vagyok a bemutatások nagymestere.

Újra ráfogok a kormányra. Párszor fémesen csilingelek a csengővel, hátha a mellettem elhúzó baromarcúak figyelnek még rám.

A külváros felé tartok, ahol a madár sem jár. Jól érzem magam, de kezdem meginni a levét annak, hogy a hosszabb utat választottam, a földek és a bányató felé kerülve. Elég időt ad ugyanis arra, hogy eltöprengjek azon, hogy az előbbi menő kölykök abban a kocsiban csak újabb csápjai voltak-e a szörnyetegnek. Még az iskolán kívül is képes jó messzire utánam nyúlni. Ez pedig azt jelenti, hogy soha nem tudok majd elmenekülni előle; addig legalábbis biztosan nem, amíg itt lakom.

Nem tehetek most ellene semmit. Itt ragadtam ebben a kisvárosban, amely annyira hétköznapi, hogy az már fáj. Annyira beette magát a mindennapokba a szürkeség, hogy senkinek fel sem tűnik már.

Hazaérve muszáj valahogy kiengednem a gőzt. Előkotrom a pótkulcsot a virágtartó alól, és már mondom is hangosan, miközben bemegyek a házba:

– El nem tudom hinni, hogy anno önszántatokból döntöttetek úgy, hogy ideköltözünk!

Anya a nappaliban táncolgat horgolt pulcsiban, amely köldökig ér, és szorosan ráfeszül hosszú, lenge ruhájára. Szemét behunyva csettintget ujjával. Általában még dolgozik ilyenkor, így az üres ház szokott fogadni, de ma valamiért korábban hazajött.

– Mit nem tudsz elhinni, szívem? – kérdezi.

A faragott faállványra helyezett lemezjátszón forgó korongról tipikusan anyára jellemző dal szól, amelyben valaki panaszos hangon erősködik, hogyha a kiválasztottja most nem szereti őt, akkor már soha nem is fogja. Anya képes már délután négykor betépni, és Fleetwood Macet hallgatni.

– Azt, hogy valaha hajlandóak voltatok önként ideköltözni – válaszolom.

– Ezek olyan éles szavak, Robin – állapítja meg anya csitítóan. – Újrafogalmaznád egy kicsit nyugodtabban?

Amikor mantrázni kezd a hippibékességről, olyankor már tudom, hogy nem kapok semmi értelmes választ kérdésemre.

Ilyenkor mindig nagyon gyorsan el szoktam engedni az adott témát, keresek magamnak némi uzsit, betrappolok a szobámba, hogy leckémet összecsapva azzal foglalkozzak, amit tényleg szeretek: a nyelvtanulással. Eddig spanyolul, franciául és olaszul kezdtem tanulni; mindegyikből folyékony szintre akarom fejleszteni tudásomat, mielőtt újabba kezdenék.

De valami rátelepedett a második középiskolás évemre, és elködösítette agyamat; semmi sem megy úgy, ahogy kellene. Odalépek a lemezjátszóhoz, majd egy mozdulattal letekerem a hangot. Anya szeme rögtön felpattan; rühelli, amikor valaki a bakelitjeivel babrál. Legalább annyira félti őket az összekarcolódástól, mint ahogy mások aggódnának azon, hogy meg ne bántsanak valakit.

– Tudtad, hogy ezt a dalt más számok darabjaiból vagdosták össze? – kérdezi valami ábrándos, áhítatos arckifejezéssel. Azt hinné az ember lánya, hogy Fleetwood Mac egymaga (vagy ötödmagával?) elhozta a világbékét.

– Te meg tudtad, hogy már két lemezt is kiadtak a Rumors óta? – vetem föl.

– A közelébe sem érnek – vonja meg anya a vállát. – Jól tudod, szívem, mi a véleményem arról, hogy mindenki megőrül az újdonságokért.

Tökéletesen értem, mire gondol. A suliban mindenki két kézzel kapkod az új divat, az új hóbortok, a technológiai újdonságok után. Milton például megszállottan gyűjt mindent, amiből új hullámos dallamokat tud kicsikarni, legyen az egy szinti, vagy egy nyolcsávos kazetta. Dashnek van vagy egy tucatnyi V nyakú szürke pulóvere; esküszik rá, hogy mind különböző márkájúak, pedig az összes teljesen tök ugyanúgy áll a csontos alakján. Plusz a hét minden napján másik, aranyárban mért Sperry Top-Spiders csukában szokott megjelenni. Kate-nek csupán olyan holmikat engednek meg a szülei, amelyekben misére is járhat. Ez pedig azzal jár, hogy zsebpénzét öt éve titkos ruhatárra veri el, amit tornatermi öltözőszekrényébe bezsúfolva tárol. Mostanában túlárazott csipkés fejpántokat gyűjtöget, mert úgy kíván kinézni, mint valami új popénekesnő, akinek tipikus katolikus neve van.

Mondjuk a Furika-szakasz tagjai eléggé gyenge példák erre. Tam és holdudvara, úgy tűnik, minden áldott nap másik típusú rúzst és más árnyalatú szemfestéket ken magára. Azt meg egész Michiganig szétkürtölném, ha módom lenne rá, hogy Steve Harrington mennyit költ hajzselére meg vastagkeretes, undormányos napszemüvegekre.

Életünk minden aspektusának csillogónak, instant elérhetőnek és hányingerkeltően drágának kell lennie. Ez a mi szentháromságunk. Van még valami, amiben a suli szörnyetege igazán profi: a folyamatos, egyre gyorsabb fogyasztás, amivel meg sem próbálok lépést tartani. Egyszerűen imádom a hámló borítójú, puhakötéses könyveket, amikhez a könyvtári kiárusításokon lehet hozzájutni. Csupán két, árammal működő eszköz van a tulajdonomban: a nyelvtanuláshoz szükséges noném márkájú walkmanem meg a Polaroid fényképezőm, amit Kate-től kaptam tavasszal a születésnapomra. Mondjuk gyanítom, hogy bizonyára ő is kapta valakitől, és csak tovább ajándékozta nekem, mivel neki már volt saját, modernebb csilivili 8 mm-es masinája. Legtöbb ruhám igazi történelmi ritkaság, vagy unokatesóktól örökölt cucc. Ők amúgy nem is valódi rokonaink, hanem anya és apa hippi haverjainak gyerekei. Belőlük meg temérdeknyi van.

Azt hiszem, kénytelen vagyok egyetérteni anyával a témával kapcsolatban.

– Apa meg te túlságosan odavagytok a régi dolgokért – hozakodom elő vele azért a vita kedvéért. – Ha valami a hatvanas években készült, akkor azt automatikusan isteníteni kezditek. Ugye tudod, hogy nem kötelező hajlonganotok a makramék és a lávalámpák előtt?

Anya keresztbe fonja karját, és rám sandít; sikerült elcsesznem táncikálós hangulatát.

– De most komolyan, hogy a fenébe köt ki két olyan tökéletes virággyerek, mint ti, az indianai Hawkinsban? – tudakolom. Lehuppanok a szőnyegre, és magam alá húzom a lábamat. Igazán komolyan veszem az ősök versus porontyaik témát, és addig innen fel nem kelek, míg anya ki nem köhögi az igazat.

– Tényleg tudni akarod?

– Tényleg.

Rikán teszek fel kérdéseket szüleimnek; ha mégis, akkor azok általában költőiek. Válaszokat meg sosem követelek. Mindig is könnyen kezelhető gyerek voltam, ahogy anya szereti hangoztatni. Azt csinálom, amit mondanak, sosem kekeckedem.

– Mégis miért?

Talán a szokatlan helyzet teszi gyanakvóvá, de az is lehet, hogy csak saját elhatározására szeret beszélni a múltról, kérésre nem.

– A házi feladathoz kell – vágom rá a vállamat vonogatva. – A származásunkat kutatjuk. – Említettem már, hogy mindig gyorsan kapcsolok?

Anya felkacag, majd rázogatni kezdi karkötőit a „You Make Loving Fun” című szám magas hangon búgó énekére.

– Hát, a te származásod egy VW bogár hátsó ülésére vezethető vissza, amikor egy varázslatos oregoni éjszakán…

Sebesen fülemre tapasztom tenyerem, felpattanok, és kivonom magam ebből a rettenetesen ciki szituból.

Szobámba felérve visszateszem fülemre a fejhallgatót, és bekapcsolom a walkmanem. Meg is szólal rögtön a francia nyelvlecke második kazettájának A oldala, vagyis az Üdvözlések és elköszönések. Most azonban az andalítóan monoton női hang által sorolgatott Bonjour! Salut! Coucou! Allô? Au revoir! Je suis désolée, mais je dois aller nem hozza meg a kívánt hatást.

Előkotrom az erősen limitált zenei gyűjteményemből Steve Nick szólóalbumát, a Bella Donnát, hogy valahogy ellensúlyozzam anya örökké szóló Fleetwood Macjét. Igazán aprócska egy lázadozás, de jólesik. Átváltok egyenesen az A oldalra, és elmerülök az „Edge of Seventeen” überdrámai elejében, miközben ledobom magam a szőnyegre.

Felnézek a plafonra.

Az meg visszabámul rám.

Beleragadtam ebbe az egészbe, ez egyértelmű, és fogalmam sincs, mit tehetnék. Stevie Nick a maga nyers módján emlékeztet rá, hogy a tizenhétnek még csak közelében sem járok. Van abban az életkorban valamiféle remény, valamiféle ígérete a nagy kalandnak, amiről most még csak álmodozhatok. Azon túl meg ott vár a tizennyolcadik év. Maga a szabadság. A felnőttlét.

Most még csak tizenöt és fél éves vagyok.

Arról meg még senki sem költött dalt.

4.

1983. szeptember 10.

Hawkinsban még egy bevásárlás sem megy olyan egyszerűen.

Csak azért ugrottam be a boltba, hogy feltankoljak egészségtelen rágcsálnivalókból vasárnapi közös lógásunkra Kate-tel, de beragadok a sorba az egyik anyuka, Mrs. Wheeler mögött, akit a suliból ismerek. Úgy tűnik, Nancy lánya nincs vele, ellenben rá van bízva négy törpe felügyelete. Legalább egyikük saját csemetéje. A kölykök ide-oda rohangálnak ahelyett, hogy segítenének neki a vásárlásban. Végigzúdulnak a müzlisoron, titokzatos üzeneteket üvöltöznek egymásnak a CB-jükön át.

– Oké, Mike – kiáltja Mrs. Wheeler lehető legengedékenyebb hangnemében –, ne vigyétek túlzásba a vadulást, jó?

Mike, a nő elképesztően sápatag fia válaszképpen csak rávicsorog anyjára, majd tovább szaladgál.

– Igazi kis ördögfiókák – ismeri be az asszony a pénztárban ülő, nagymamakorban lévő eladónak, mire mindketten kuncognak egy jót.

Azta, mekkora poén!

Mrs. Wheeler divatos fehér ruhát és rózsaszín magas sarkút visel, amihez feltornyozta szőke frizuráját. Elképesztő kajamennyiséget halmozott fel bevásárlókocsijában, mégis szemmel láthatóan ki van éhezve a pletykákra. Szó szerint nem hajlandó abbahagyni a dumcsizást a pénztárossal. Jól ki is beszélik az új stoptábla felállítását. A forgalmi rend változása nyilvánvalóan hatalmas esemény azok életében, akik nem számíthatnak semmi más izgalomra.

Miután mindent lehúzott az eladó, Mrs. Wheeler megfordul. Álarca egy pillanatra lehull, amikor olyan hangon ripakodik rá fiára, ami jobban emlékeztet valami kiképző őrmesterére, mint a mézesmázos mintaanyukáéra.

– Mike, szedd össze a barátaidat, és segítsetek a szatyrokkal!

– Nem érünk rá, anya! – visítja vissza a hullasápadt srác, akinek úgy néz ki szörnyűséges frizurája, mintha bilit tettek volna fejére, hogy körbevágják a haját.

– Rendben, akkor csak… kint találkozunk, oké? – A nő arcán megfeszülnek a pirosító csíkjai, ahogy fintorog.

– Indulnunk kell a Szőke Medúzával – morog bele CB-jébe a fiú.

Mrs. Wheeler csak felsóhajt erre. Egy pillanatra igen szánnivalónak tűnik, de fogait összeszorítva mosolyt erőltet arcára, amikor az eladósegéd felé fordul.

– Nem tudná gyorsabban megtölteni a szatyrokat? – teremti le.

– Elnézést, asszonyom – szabadkozik a segéd.

A nő erre összevonja szemöldökét, és miközben egy pillanatra sem olvad le arcáról mosolya, folytatja a fickó szapulását, amiért az nem megfelelő módon pakolja meg a szatyrokat. Úgy tűnik, Mrs. Wheeler számára teljesen természetes, hogy úgy bánik vele, mint valami szolgával, aki jóval alatta helyezkedik el a társadalmi ranglétrán. Tök olyan érzés, mintha az iskolai viszonyokat figyelhetném meg itt kint a nagyvilágban. Úgy látszik, ennek nem szakad vége az érettségi után sem. Nem, amíg Hawkinsban maradok; csupán új formákat ölt, magasabb szintre lép.

Amikor az asszony végre hajlandó arrébb mozdulni, ráhajítok egy zacskó M&M’st meg egy némileg megolvadt Milky Way-szeletet a pultra, és amíg a pénztáros hölgy beüti a kasszába, a farmerdzsekim zsebeiben kotorászok apró után.

– Ó, csak édességet veszel, aranyom? – szegezi rám egyenesen a tekintetét Mrs. Wheeler. – Olyan szerencsés vagy, hogy nem kell még törődnöd az alakoddal – jegyzi meg, miközben végigsimít a ruháján, hogy fitogtassa meglehetősen kidolgozott hasizmait. – Emlékszem, hogy iskolásként én is ilyen voltam. Pont olyan, mint te.

Erre felröhögök. Képtelen vagyok visszatartani.

Nem létezik, hogy Mrs. Wheeler bármennyire is olyan lett volna középiskolásként, mint én. Tuti, hogy a legmenőbbek közé tartozott.

– Ó, most bizonyára csak egy habókos vénasszonynak tartasz – állapítja meg, pedig messze jár attól, hogy vénnek nevezhessem. – Azonban én magam is ebben a városban nőttem fel, és elmondhatom neked, hogy az iskolás éveim igazán ragyogóak voltak. Neked is ki kéne élvezned őket. Muszáj élveznünk az életet… – néz ki a kirakat üvegén keresztül az utcára, ahol a négy pöttöm vadember éppen kémeset játszik –, amíg lehetőségünk van rá.