Tartalomjegyzék

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17.fejezet

18. fejezet

Utószó

Christine Anne Colman

Elveszetten

Christine Anne Colman: Elveszetten

©Christine Anne Colman

Szerkesztette: Kovács Anna

Borítóterv: Chris Covers

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/christineannecolman

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156454768

mobi ISBN 9786156454775

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Prológus

Fogalmam sincs, mit kellene éreznem most, hogy véget ért az idei év, pedig alig vártam már ezt a pillanatot.

Annyi mindenen mentem keresztül, hogy képtelen lennék időrendben felsorolni, de abban biztos vagyok, hogy minden egyes esemény maradandó nyomot hagyott rajtam, és csak Isteni csodának köszönhető, hogy depresszió nélkül túléltem, és képes vagyok fuldoklás nélkül lélegezni.

Szerencsétlenség, sorscsapások, bánat, magány, családi problémák kövezték ki az utamat, és nem tudom, honnan volt erőm minden egyes pofon után talpra állni. De megtettem. És felszegett fejjel harcoltam a Nagy Könyvben megírt elcseszett életem minden egyes csatájában.

Az első évhez képest sokkal nehezebb dolgom volt a tanulást illetően. Folyton folyvást küszködtem a tananyaggal a jó átlag érdekében, hosszú órákon át bújtam a könyveket az íróasztalom előtt, és ennek az óriási labirintusnak a könyvtára szinte második otthonommá vált.

A beiratkozásom napján eltévedtem, az iskola útvesztőnek tűnt, amelyet a sok diák által keltett zaj ijesztővé tett számomra. Magányosnak és elveszettnek éreztem magamat, mert csupán néhány nappal korábban költöztünk Skywoodba, és nem foglalkoztam a kapcsolatteremtéssel. Bár igaz, hogy aznap találkoztam az új évfolyamtársaimmal, de nem próbáltam szóba elegyedni egyikükkel sem. Néhányan kedvesnek és barátságosnak tűntek, mások leereszkedőnek és túl büszkének, innen már tudtam, kivel nem leszek jóban.

Zavarnak azok a személyek, akik csak a külsőségek miatt barátkoznak, és nem fogadnak el úgy másokat, amilyenek. Nem szeretem, ha bárkit is lenéznek a származása vagy az anyagi háttere miatt, ezért is segítem anyu munkáját a rászorulók intézetében.

Az első tanítási napon is eltévedtem. Szerencsémre találkoztam egy szívdöglesztő pasival, a romantikus könyvekben olvasott legklisésebb helyzetben. De az volt életem legjobb klisés ismerkedése.

Mérges voltam, amikor lenéztem a fehér blúzomra, amin egy barna kávéfolt éktelenkedett a köldököm fölött az összeütközésünk következtében. Aztán felpillantottam a kár okozójára, és minden dühöm elpárolgott.

Az idegen tekintete rabul ejtett. Úgy nézett rám, ahogyan addig még senki. Mintha tudna rólam mindent, minden porcikámat ismerné, mintha belelátna a lelkembe. A gyönyörű mélykék szempár valósággal elbűvölt. Még a szívem is kihagyott egy ütemet, aztán zakatolni kezdett.

A fiú csak mosolygott, én pedig felvont szemöldökkel néztem rá. Épp mondani akartam valami olyasmit, hogy máskor jobban figyeljen, amikor a tekintete a dekoltázsomra szegeződött. Magam elé tartottam a karomat, erre ő megköszörülte a torkát, és a szemembe nézett. Egy végtelenségnek tűnő perc után végre megszólalt.

1. fejezet

Két évvel korábban

– Ne haragudj, figyelmetlen voltam. Sajnálom, ami a blúzoddal történt. Szeretnélek kiengesztelni érte, esetleg megihatnánk egy kávét – ajánlja fel egy kuncogás kíséretében, amit nagyon aranyosnak tartok. – Ennyit megérdemelsz.

– Még szép, hogy megérdemlem, de nem tartom jó ötletnek. Talán a végén ismét leöntenél. Másképp pedig nem kávézom.

Többen is elfurakodnak mellettünk, néhányan szánakozóan bámulnak rám, de egy-egy szúrós pillantással elhessegetem őket. Nincs jobb dolguk, mint engem nézni?

– Akkor egy visszautasíthatatlan fagyizásra hívlak meg.

A hangsúlyt a visszautasíthatatlanra fekteti, ez tetszik. Van önbizalma a srácnak. Biztosan azért, mert tisztában van az adottságaival, amelyekből szerintem túl sok adatott neki. Elsősorban azok az igéző szemek, amelyek gyémántokként ragyognak az arcán, aztán az arcvonásai, a szája, amely szép vonalú, és csókra termett.

Nagy erőfeszítésembe kerül elszakítanom róla a pillantásomat, és helyette a szemébe néznem. Következőek a sorban az izmok. A pólón keresztül körvonalazódnak mellizmai, és hasizmának minden kockája… mindegyik, egytől egyig mind a hat. Istenem, az a hatos csomag bűnbe tudna vinni!

– Jól van – egyezem bele. A válasz könnyen jön, gondolkodnom sem kell rajta. A tekintetem lejjebb vándorol a testén, izmos combján, formás vádliján, egészen a Nike cipőig.

Megköszörüli a torkát, én pedig érzem, hogy felforrósodik az arcom. Felnézek, ő mindentudó, sunyi mosollyal fogadja a zavartságomat.

– Szóval, ma délután, miután véget érnek az órák, felkereslek, és elmegyünk fagyizni.

Épp említeni akarom, hogy még be sem mutatkoztunk egymásnak, így pedig nem fog megtalálni, de kezet nyújt, mielőtt megtehetném.

– A nevem Jason Kleyton – mondja. Határozott a kézfogása, közben mégis gyengéd.

– Katlyn Ellison. – Kezet rázok vele, de csak addig fogom a kezét, ameddig feltétlenül szükséges. Elektromosság cikázik végig az ujjbegyeimtől egészen a nyakamig, mígnem az egész testem bizsereg, és kiráz a hideg.

– Én negyedéves vagyok, úgyhogy töviről-hegyire be tudom neked mutatni az épületet. Ha szeretnéd, körbevezetlek ebédszünetben. Jól sejtem, hogy te csak most jöttél ebbe a suliba? – kérdezi úgy, mint aki már előre tudja a választ.

– Igen. Igazán hálás lennék, ha megtennéd, mert ez a második alkalom, hogy itt vagyok, de az első, amikor egyedül. Azt sem tudom, melyik terembe kell mennem – mondom. – Vagyis nem tudom, merre van – helyesbítek. Nem hagyhatom veszni a lehetőséget, ezért meg sem fordult a fejemben visszautasítani az ajánlatot.

– Feltételezem, most abban is segítenem kell, hogy a termedet megtaláld.

– Hát… így is mondhatjuk, de az előbbi incidensből kifolyólag ez a kötelességed – kacsintok.

Na, ne! Alig ismerem, és már flörtölgetek vele?! Magamra sem ismerek.

Ő kinyújtja a nyelvét, és kivillannak tökéletes, fehér fogai.

– Úgy érzem, mi jóban leszünk. Legalábbis reménykedem benne.

Egy rugóra jár az agyunk. Én is remélem, sőt mást is szeretnék, de magamban tartom.

– Én is, viszont ha tényleg ezt szeretnéd, most vezess – itt csaláshoz folyamodom, muszáj meglesnem a kinyomtatott lapot, amit anya azzal a szöveggel nyomott a kezembe, hogy el ne merd hagyni! – az előadó teremhez! Pontosan 7:50-re be kell érnem. Az iskolai tanácsadóval kell találkoznom, meg még néhány új diákkal.

Az órámra pillantok, addig még van húsz perc. Ennyi időn át csodálhatom a testedet – gondolom magamban, és örülök, hogy nem mondtam ki hangosan, mert elsüllyedtem volna szégyenemben.

– Bőven van még időnk, tehát először menjünk hozzám!

Furcsán nézhetek rá, mert hozzáteszi:

– Nekem matek az első, és a termem közel van a tiedhez.

– Rendben, de siessünk! Nem akarok elkésni már az első napon, főleg nem miattad. – Jó… ez nem igaz, de nem kell tudnia róla.

– Nyugodj meg, ha velem vagy, nem fogsz elkésni sehonnan. E felől biztosíthatlak.

E felől biztosíthat… meg, ha vele vagyok… Ó, igen! Nem is hangzik rosszul.

Elindulunk valamerre, a körülöttünk levő diákokat igyekszem figyelmen kívül hagyni, mert nem hiányoznak a fura pillantások az elázott pólóm miatt.

A folyosók szélesek, frissen festett falakkal, még érzem a festék jellegzetes illatát. A falakon képek lógnak, és néhány cserepes növény díszeleg a sarokban. A diákok által keltett zajt leszámítva egész barátságos környezet.

Most Jason mellett sétálok, és úgy érzem, jól megleszek itt. A régi otthonomat sem hiányolom már annyira, mint korábban. Kíváncsi vagyok, milyenek lesznek az évfolyamtársaim. Vajon befogadnak-e majd? Ők már két éve összeszoktak. Lehet, nem akarnak újakat maguk mellé.

Nem szeretném, ha kiközösítenének. Nem vagyok afféle szépségkirálynő, de az arcom sincs tele pattanásokkal, és az alakomra is vigyázok. Nem vagyok büszke, és nem nézek le másokat semmiféle hiányosság miatt.

Hosszú barna hajam lágy hullámokban omlik a hátamra, nagy, kék szemeimre többen is azt mondták, kifejezőek, mások szerint pedig aranyosak. Nem vagyok sem túl alacsony, sem túl magas, mondhatni, valahol a kettő között.

Lövésem nincs afelől, hogyan fog lezajlani a következő két év. Amikor legelőször beléptem az épület udvarának kapuján, izgalom töltött el, most pedig félelem. Félek, hogy nem fogok megfelelni a követelményeknek, félek attól, hogy túl buta vagyok, pedig nyolc éven keresztül osztályelső voltam. Előző évben már csak dicséretben részesültem, de ettől eltekintve nem voltam még annak közelében sem, hogy osztályt ismételjek. A jegyeim átlagának köszönhetően a nyolcadik helyen jutottam be. A konkurenciához képest elég jól teljesítettem.

Pár perce sétálok ezzel a dögös pasival, ahogy mondaná Lena, a legjobb barátnőm, ha látná. Ez idő alatt egy szót sem szóltunk egymáshoz, ami kissé feszélyez. Viszont többen is köszönnek neki, lányok mosolyognak rá, fiúk biccentenek felé, néhányan még meg is állnak ökölpacsizni vele. Felszabadultan és magabiztosan fogad mindent, amire én valószínűleg képtelen lennék.

– Szeretsz ide járni? Úgy látom, jól érzed itt magad.

Elgondolkodik a kérdésen, aztán válaszol.

– Igen, szeretek. Már megszoktam, bár első évben itt akartam hagyni – mosolyog.

Visszamosolygok rá.

– De mégsem tetted – mondom, az okát viszont nem kérdezem meg.

Már megtanultam, hogy jobb nem turkálni mások életében, amit szeretnének elmondani, úgyis elárulják.

– Nem tettem, mert megfogadtam, hogy kitartok a döntéseim mellett. Ebben a percben ennek nagyon örülök.

Utolsó mondata elgondolkodtat. Talán azért örül, mert megismert engem, vagy talán más okból? Ezt nem kérdezem meg tőle. Pár lépéssel előttem jár, megcsodálhatom formás fenekét.

– Tetszik a kitartásod – mondom, de igazából a lényére, a mosolyára, a testére gondolok, ezt viszont mégsem mondhatom neki. Emellett magamat is meglepem ezekkel a gondolatokkal, mert ritka, hogy ennyire megbámulok egy fiút. Talán két alkalommal történt ez meg velem eddig a középiskolás éveim alatt.

A teste hibátlan. Látszik, hogy formában tartja magát.

Egyszer csak azt veszem észre, hogy bevezet a matematika terembe, ahol bemutat legjobb barátjának, Joe-nak. Ő sem néz ki rosszul, feszülő bicepszével, zöld szemével és huncut mosolyával, ami sejteti, mi mindenre lenne képes, de Jasont mégis szexibbnek tartom.

– Örvendek a találkozásnak – mondja Joe, és megcsókolja a kézfejemet.

Jason szúró pillantással néz rá, ő pedig elengedi a kezemet.

– Nyugi Jason, nem fogom elvenni tőled, de egy ilyen szépséget megfelelően kell üdvözölni – magyarázza Jasonnek, és egy féloldalas mosolyt villant felém.

– Bocs, Joe, de most ezt a szépséget az előadóba kell kísérnem. Tíz perc múlva itt leszek.

– Viszlát! – köszön el Joe.

– Viszlát! – mondom a vállam fölött hátranézve, miközben Jason kinyitja előttem az ajtót, és udvariasan kitessékel, aztán becsukja maga mögött.

– Úgy vélem, tetszel Joe-nak – állítja, és mosolyog, de valamiért az a benyomásom támad, hogy ez a mosoly erőltetett.

Talán féltékeny, és azt hiszi, ha Joe bepróbálkozna nálam, akkor őt választanám? Nem hinném, hiszen annyi gyönyörű lány van az iskolában. Már a beiratkozásom napján is legalább tucatnyi modellnövendékkel kereszteződött az utam. Kételkedem abban, hogy éppen én tetszenék neki, ezért ezzel nem is foglalkozom. Ráérek analizálni a helyzetet más körülmények között.

Sétálunk az egyik folyosón a sok közül, amelyeket nem tudok megkülönböztetni egymástól. Az egyik ajtón megpillantom az Iskolai előadó terem feliratú táblát, amire egy A4-es lapot ragasztottak átlátszó ragasztószalaggal. Ekkora távolságból képtelenség kisilabizálni, mi áll rajta, de amint megállok előtte, hangtalanul elolvasom. Ma az újaknak - útbaigazító terem. Jason rám mosolyog, kitárja előttem az ajtót, és betessékel.

Megállok a bejárat jobb oldalán levő fűtőtest mellett. Új évfolyamtársaim már elfoglalták a helyüket. Jason megérinti a derekamat, némán bíztat, lépjek beljebb.

A lányok mind mosolyognak rám. Vagyis mégsem… Helyesbítek, mind mosolyognak Jasonre, aki a hátam mögött áll, és egy szabad padhoz irányít. Kivétel nélkül minden női szempár követi az összes lépését, mozdulatát. Miért kell ekkora figyelmet szereznie magának pusztán a megjelenésével, a szexisten kisugárzásával? Észbontó, mire képes egy ilyen tökéletes alkat és a túlzott jóképűség. Ekkora lánysereggel versenyezni az ő kegyeiért nem kis erőfeszítésembe kerül majd – mert azt érzem, szeretném megismerni –, de minden tőlem telhetőt megteszek a kitűzött cél megvalósításának érdekében, és eldől, mi lesz ezután.

Leülök.

– Még találkozunk – mondja Jason, sok szerencsét kíván, megpuszilja az arcomat, ami váratlanul ér annak fényében, hogy alig fél órája ismerem. Aztán arra gondolok, hogy egyáltalán mit számít ez. Biztosan nem fogok panaszt benyújtani ellene.

Megtorpan az ajtó előtt, a válla fölött rám kacsint, mielőtt elhagyná a helyiséget.

A terem megtelik kuncogással és a lányok sóhajaival. Körbenézek. Minden női szem rám szegeződik. Néhányan fintorognak, mintha bányarém lennék, mások csak legyintenek, és elfordulnak, hogy folytathassák, amit akkor hagytak abba, amikor beléptem. Akarom mondani… amikor Jason belépett, magára vonva a figyelmet.

A későn érkezők lassacskán beszállingóznak, elfoglalják a szabadon maradt helyeket.

A mellettem levő padban ülő lány rám mosolyog.

– Andrea vagyok, örülök, hogy megismerhetlek… öö…

– Katlyn… Katlynnek hívnak. Én is örülök.

A mosolyából ítélve arra következtetek, kedves és barátságos személyiség, akivel könnyen szót lehet érteni.

– Milyen kapcsolatban állsz Jasonnel? – kérdezi, és a remény, hogy találtam magamnak egy barátjelöltet, elszáll. Hát, tévedni szabad. – Mióta ismered? Vagyis őt mindenki ismeri, de te mióta?

Túl sok kérdés – gondolom magamban, és mind Jasonról, szóval ez nem ismerkedési próbálkozás.

Jason talán híres lenne, vagy a legmenőbb srác a suliban? Ezt nem tudhatom. Annyi jóképű fiú van, és mégis ő lenne a leghíresebb?

– Ma ismertem meg. Véletlenül nekem jött.

– Aha, értem.

Az arcára kiülő borús kifejezés egyáltalán nem tetszik. Így az ellenségeket szokták méregetni. Mondani készült valamit, de kinyílik az ajtó, és mindenki abba az irányba fordítja a fejét. Egy fiatal, középmagas nő lép be, a húszas évei végét taposhatja, szőke haja francia kontyban tornyosul a feje búbján. Zöld szeme a diáktömeget pásztázza, amely mostanra elérte a maximális létszámot a padok számából ítélve. Ő lehet az iskolai tanácsadónk, aki véleményem szerint kissé megijedt tőlünk. Talán így is van. Együtt érzek vele. Én is épp így álltam az ajtó mellett, amikor beléptem, mint ő.

Harminckét diák – újak és régiek is, akik változtatnának a tantervükön – várakozásteljesen fürkészi a nőt, aki most határozott, magabiztos léptekkel teszi meg a bejárat és a katedra közötti távolságot. Leteszi a táskáját, előkeres egy barna, bőrkötésű noteszt, és helyet foglal. Felolvassa a névsort. Mindenki megjelent az első tanítási napon, ezért bemutatkozik, aztán arra kér minden új diákot, beleértve engem is, tegyük meg ugyanezt.

Amikor rám kerül a sor, izgulok. Elmondom, honnan jöttem, és miért épp a Robert Johnson tanintézményt választottam a továbbtanulásért. Mindeközben figyelem a többieket, lesem a reakciójukat. Nem mondanám, hogy sokan foglalkoznak azzal, mit hablatyolok. A diákok fele a mobilján pötyögtet, egy fiú érdeklődéssel néz, néhány lány pedig csak mered rám. Mondandómat azzal zárom, hogy örülök a bekerülésemnek.

Ebben a pillanatban csengetnek. A tanácsadónő, Amanda, közli, hogy a következő órán ott folytatjuk, ahol abbahagytuk, és megosztja velünk a csodás hírt, hogy egész nap vele lesznek „ismertető” óráink. Ezek után már csak annyi a tennivalója, hogy bevezessen minket az iskola történetének rejtelmeibe, kiossza a választható tantárgyak listáját és a tanórákon kívül választható tevékenységek listáját. Egyebet nem sorolt fel.

Kimegyek szünetre. Felderítem a mosdót, közben azon tanakodom, kibírom-e ebédszünetig, hogy felkeressem Jasont. Gondolataimat a csengő fülsértő hangja szakítja meg. Alig húztam fel a nadrágot, már le is telt a szünet!

A nagy tömeg, amely eddig a folyosókon téblábolt, mostanra eltűnt.

Hányan lehetünk összesen az épületben?

Még azelőtt beérek, hogy Amanda megjelent volna.

Lassan, de összeszedetten tipeg tíz centiméteres magas sarkú cipőjében a katedráig, lerakja a táskáját, megszabadul fekete szövetkabátjától is, és csak most veszem észre, milyen karcsú a dereka és hosszú a lába. Igazán jól néz ki. Remélem, az én alakom is ugyanilyen marad, mint most, évekkel később is.

Kiosztja az ellenőrzőket minden egyes új diáknak – először nekem, majd egy vállig érő, barna hajú lánynak és egy fura, mégis érdekes kinézetű fiúnak. Hullámos haja a füle alá ér, arcának jobb oldalán egy fehér tincsekből álló hajfonat hullik alá. Valamiért az az érzésem, hogy nem a szőkítő por felelős ezért a színért –, a többit Andreára bízza, akiről kiderül, hogy teljesen meg akarja változtatni a tantervét, szinte minden órát, amit két éven keresztül felvett, le akar cserélni. Fogalmam sincs, mi vezethet valakit ekkora mértékű változtatásra, viszont elég merésznek bizonyul a szememben ezzel a tettel.

Megtudjuk, mit szabad és mit nem szabad tenni az épületben és környékén, milyen büntetésben részesülnek azok, akik megszegik az igazgatóság által felállított szabályokat. Ezután az újak megkapják a belépőkártyáikat.

Amanda az első padban ülő diáknak egy lapot ad, ezen állnak az iskola szabályai. A padok közt adogatva mindenki aláírja, így beismerjük, hogy megfelelően tájékoztattak minket, és elfogadjuk a következményeket.

Újabb csengő jelzi az óra végét. Most bent maradok a teremben. A fiú, aki figyelt engem, kimért léptekkel közeledik felém. Szőkésbarna haja kissé égnek áll, kisfiús mosolya és gödröcskéi vannak. Zöld szemében apró barna foltocskák játszadoznak. Inkább az aranyos kategóriába tartozik, mintsem a dögös pasik táborába.

– Helló, örvendek. Brad vagyok – nyújt kezet.

Ez az örvendek, elég formálisra sikeredett, de nem akarom első nap megvillogtatni a szarkasztikus énemet, így inkább szó nélkül hagyom.

– Szia, én pedig Katlyn – rázom meg a kezét.

– Tetszik a suli? – kérdezi kíváncsian.

– Eddig igen. Te mióta jársz ide?

– Ez lesz a harmadik évem. Ha szeretnéd, körbevezetlek – ajánlkozik készségesen.

– Köszönöm, de már beszéltem valakivel, aki körbevezet – ismerem be, mert nem akarom, hogy megharagudjon, és azt higgye, kifogást keresek. Aranyosnak tartom, és remélem, ő tényleg a barátom lesz.

– Jól van, de ha bármikor, bármiben segítségre lesz szükséged, nyugodtan szólj! – mondja mosolyogva, majd továbbmegy.

Hát, ez a beszélgetés igazán tartalmasnak bizonyult.

Két órával később, ami azzal telt el, hogy Amanda beavatott minket az iskola történetébe – amit mindannyian untunk, és a többiek biztosan hallottak már –, alig vártuk, hogy véget érjen a fecsegés.

Alighogy kicsengettek, én már indulok is a kijárat felé. Kinyitom, és egy szexi pasi testét pillantom meg, azon nyomban felismerem. Ezzel a cipővel nem találkozik az ember minden utcasarkon, és ezt a hátsót sem lehet könnyen elfelejteni. Meglepődöm, mert abban egyeztünk meg, hogy én keresem fel őt, mégis ő jött el hozzám. Mintha észlelné a jelenlétemet, megfordul.

– Helló, Katlyn! Mi az? – kérdezi vigyorogva, látván, milyen képet vágok.

– Ööö… semmi, csak meglep, hogy itt látlak – nyögöm ki nehezen. Nem könnyű megtalálni a szavakat, miközben ő ilyen észbontóan fest.

– Miért is? – Egy lépéssel közelít felém. Én is csökkentem egy lépéssel a közöttünk levő távolságot.

– Azért, mert abban állapodtunk meg, hogy én megyek hozzád.

– Gondoltam, megleplek. Úgy látom, sikerrel jártam. – Önelégült vigyor ül ki az arcára.

Mielőtt még észbe kapnék, arra eszmélek, hogy karon fogva sétálunk a folyosón. Sok lány bámul, és tudom, hogy azért, mert egy Adonisz karol belém, ők pedig irigykednek.

– Szóval, Katlyn, úgy látom, eddig jól telt a napod. Remélem, a mai nap folyamán sokszor látlak majd mosolyogni. Nagyon jól áll neked – kacsint, aztán rámutat egy képre a falon. – Nézd, azt én festettem.

Hűha… Ez gyönyörű. A kép hangulata melankolikus, talán még magányos is. A tenger hullámai a homokos partot nyaldossák, egyesülni szeretnének az apró homokszemekkel. Az egyetlen tüskéscsiga búsan, egyedül pihen egy emberi lábnyomban. A hiányérzet, valahova tartozás nem létező illúzióját tárja a kívülálló szemei elé. Csak arra tudok gondolni, hogy néha én is magányosnak, elveszettnek érzem magamat, még akkor is, ha körülöttem nyüzsögnek az élő, eleven testek. A korall lerakódásából származó rózsaszín homok jól kihangsúlyozza a barna csigaház körvonalait. Megfelelő minőségű olajfestéket használt a kép megalkotásához, lenyűgöző színárnyalatokat eredményezve. A rózsaszín különböző tónusai fellelhetők, és a víz is enyhe rózsaszín tónust kapott. Azt sem tudom, mit mondjak. Megdöbbentett a tehetségével. És ez még csak az első nap.

– Tetszik? – Próbálja leolvasni az arcomról a választ, de közömbös kifejezést erőltetek magamra. Rövid idő, talán pár másodperc elteltével elmosolyodom.

– Igen, nagyon szép. Hogy őszinte legyek, ha egy hatemeletes tömbház legfelső lakásának ablakán lógattak volna ki, és rám kényszerítették volna, hogy ismerjem el a tehetségedet, akkor sem gondoltam volna, hogy ekkora adottságod van a festéshez – mosolygok rá kajánul.

– Gúnyolódsz velem? Nem tennéd, ha tudnád, mi mindenhez van még tehetségem – nyújtja ki a nyelvét, és sokat sejtetően fölvonja szemöldökét, amolyan még nem ismersz teljesen pillantással kísérve.

Már tudom, milyen tehetségére célzott. Az arcom egyre jobban melegszik, tudom, hogy elpirultam, de a tekintetemet nem fordítom el tőle.

– De majd egyszer rájössz – kacsint, én pedig azon agyalok, vajon ezt ígéretnek szánta-e, vagy sem.

Tovább slattyogunk a büfé felé. Amikor odaérünk, leültet egy asztalhoz, amely távol van a bejárattól, ő pedig elmegy, így egyedül maradok. Megint… Itt is több figyelmet szentelnek nekem, mint szeretném. Úgy néznek rám, mintha valami csodabogár lennék, vagy nem is tudom, mi. A mustráló lányok csapata egyre csak nő és nő. Azon tűnődöm, ez talán ragadós, és ha több időt fogok Jasonnel tölteni, akkor hozzá kell szoknom. Nem lesz könnyű, de talán megéri.

Alig telik el öt perc, Jason már vissza is érkezik. A mellettem levő széken telepszik le. Egy papírzacskót és egy pohár narancslevet tesz le elém. Magának vett egy hot-dogot és egy palack ásványvizet. Megkukkantom, mi rejtőzik a papír zacsiban. Csokis muffin… Hmm.

– Remélem, szereted a muffint.

– Imádom. Köszönöm, de nem kellett volna.

– Katlyn, leöntöttelek. Emlékezetkiesésed van? – Ravasz mosolyra húzódik a szája széle. – Én pedig emiatt minden lehetséges módon szeretnélek kiengesztelni.

Erre a megjegyzésre majdnem félrenyelem a narancslevet. Az arcom egyre forróbb.

Az a lista meglehetősen hosszú.

– Nagyon szellemes vagy. És emlékszem, itt a bizonyíték – húzom le a dzsekim cipzárját, és rámutatok a foltra. – Csak abban egyeztünk meg, hogy fagyizni megyünk, és ha jól ítélem meg, akkor ez nem az – mutatok a muffinra és a narancslére. – Bízom benne, hogy az nem fog rám kerülni.

Végigsimítja az álla vonalát, és felvont szemöldökkel szemlél, mintha egy ötletet adtam volna valamilyen tréfához.

– Rendben, megpróbálom. Nincs kedvem új blúzt vásárolni neked.

– Nem is rossz ötlet. De reggel nem volt ilyesmiről szó, egy blúz még nem a világ.

– Igazad van, de sosem tudhatom, mit kérsz kárpótlásul. – Iszik egy kortyot az ásványvízből, én pedig az ádámcsutkáját figyelem nyelés közben.

Lassan mozog, ahogy a folyadék tart lefelé a torkán. Sosem gondoltam, hogy ennyire erotikus látványt nyújthat egy pasi, ahogy iszik, de ez nagyon szexi. Végighúznám rajta a nyelvemet, a fogaimmal súrolnám, és így haladnék egészen a köldökéig, apró csókokkal beborítva a mellkasát. Bujának érzem magamat. Túlságosan szexi látványt nyújt, és a fantáziálgatás határai még messze vannak, ezért elkapom róla a tekintetemet. Épp ekkor néz rám, zavaromban a kezemmel babrálok.

– Mi az? – kérdezi, észlelve zavaromat.

Lefogadom, hogy vörösebb vagyok, mint a bazsarózsa. Lassan megrázom a fejemet, jelezve ezzel, hogy nem válaszolok a feltett kérdésre. Nem firtatja tovább a dolgot.

– Nagyon szép vagy, és amikor mosolyogsz, akkor gyönyörű. Tetszik, amikor elpirulsz, habár nem tudom, mi ennek az oka.

Egy ideig biztosan nem fogja megtudni. Mindenekelőtt rá kell jönnöm, milyen érzéseket táplál irántam, bár az már biztos, hogy szimpatikusnak tart. Ebben a pillanatban öröm tölt el, mert egy olyan fiút ismertem meg, aki kedves, törődik velem, holott ma találkoztunk először, és mindenekelőtt szépnek, sőt gyönyörűnek tart.

Miután elfogyasztottuk az ebédet, feláll, megfogja a kezemet, és felsegít. Tökéletesen beleillik a kezem az övébe, a bőre olyan, mint a selyem, finom, és kellemes tapintani simaságát.

Kisétálunk az étkezőből, és jobbra tartunk a sportpályák felé. Ezt azért tudom, mert Jason előre szólt, merre megyünk majd. Összesen kettő van. A legközelebbi a kosárlabdapálya, két magasan álló kosárpalánkkal. Láttam már kosármérkőzést. Egyszer elmentem apával egyre tavaly, és élőben szemtanúja lehettem annak, ahogy több pasi is csimpánzként csimpaszkodott a gyűrűbe. Én tutira képtelen lennék ilyen magasra ugrani. A pálya zöld gumiborítása itt-ott lyukacsos, mintha kavicsok szorultak volna a játékosok cipőinek talpába, amik aztán nyomot hagytak maguk után. Ezután következik a futballpálya, a testnevelést általában itt tartják. Ahogy belépünk a terembe, jobb és bal oldalon lett kialakítva a lelátó, amit padlótól plafonig hálóval választottak el magától a pályától, így védve a diákokat az esetleges labda becsapódásoktól.

Megemlíti az alagsori konditermet is, ahova most nem megyünk le. Ott van húzódzkodó állvány, padok, elektromos futópad és mindenféle méretű és tömegű súlyzó.

Mesél az épület mögött található kisebb stadionról is, aminek megépíttetésében segített az apja is, mivel támogatja a sulit.

Még csak most jövök rá, hogy milyen gazdag. Azt tudtam, hogy nagy lábon él, a mai nap folyamán már hallottam róla ezt-azt a teremben, de azt nem gondoltam, hogy ilyen mértékben, és az apja jóvoltából lett ennyire híres, emiatt ismeri őt mindenki, és ehhez még adjuk hozzá, milyen jól néz ki… Kinek ne tetszene, és kinek ne kellene egy ilyen pasi? Kétlem, hogy létezik olyan lány a suliban, aki ne akarná megkaparintani.

Egy külön teremben művészeti galériát alakítottak ki. Ha egy kiállítást rendeznének, egy-két műalkotást én is megvásárolnék. Jason remekművét is ide kellett volna kirakniuk. Vagy túl elfogult lennék? Dehogyis, kiérdemelné a helyét.

Végignézem az alkotásokat. Főleg portrékat és tájképeket látok, amelyek technikájukat tekintve olajfestmények és pasztellek. Minden alkotás minőségi, a festményhez illő képkerettel van ellátva.

De vannak itt kerámiából készült edények és szobrok is, ezek is simán megállják a helyüket a saját kategóriájukban.

Miután megteszünk egy teljes kört a helyiségben, elhagyjuk a termet. Tovább ballagunk.

– Hallgatag vagy. Jobban szeretem, amikor beszélgetünk. Nyugi, nem vagyok kis nyuszikra vadászó, vérszomjas farkas. Nem harapom le a fejedet. – Gyengéden megérinti a karomat.

Ha én lennék a nyuszi, azt sem bánnám, hogy ő a farkas.

– Pedig azt hittem… oké, hát nem tudom, mit mondhatnék. Tetszik a suli, és köszönöm, hogy körbevezetsz.

– Állok szolgálatára, kisasszony! – kacsint.

– Szaván fogom, uram! – Visszakacsintok, és érzem, hogy kipirult az arcom.

Olyan ez, mintha egy szerkezet lenne bennem, amely ha vele vagyok, és kacsint, vagy megérint, működésbe lép, és tadám… rózsaszínű lesz az arcom.

Az órámra pillantok, egy perc van még a csengetésig. Én az épület másik végében tartózkodom, fogalmam sincs, hogyan fogok időben beérni a terembe. El lennék én, mint a befőtt Jason társaságában, de nem haragíthatom magamra Amandát.

– Jason, nekem mennem kell. Mindjárt csengetnek, semmi kedvem ahhoz, hogy letoljon a tanácsadónő, ha későn érek be a terembe.

– Semmi probléma. Elkísérlek, és ha bent van, megmondom neki, hogy én tartottalak fel.

– De…

A pillantásával belém fojtja a mondandóm többi részét.

– Semmi de – megsimogatja a kézfejemet. – Majd én elintézem.

– Jól van – egyezem bele.

Karon fog, és elballagunk az előadó teremig. Kopogok, és benyitok. Amanda szemei szikrákat szórnak, talán rosszkor állítottam be.

– Miss Ellison… úgy véli, megengedheti magának a tíz perc késést?

– Nem. Bo… bocsánat – makogom, közben a tekintetem a faliórára siklik.

Csak öt percet késtem. Szóval ez a nő szeret túlozni. Jobb, ha ezt megjegyzem magamnak.

Épp azon töröm a fejemet, mivel menthetném ki magamat ebből a kínos helyzetből, amikor Jason lép be az ajtón.

Gyengéden megszorítja a karomat, sugallva, hogy most ő fog beszélni.

Mindenki érdeklődve figyeli Jasont. Várják, mit fog mondani. Leginkább Andrea féltékenységtől és dühtől izzó tekintete zavar, amit nem tudom, mivel érdemeltem ki. Valahogyan rá kell jönnöm, miért viselkedik így velem.

A terem elejéről pedig Sandy vizslat megvetően. Tipikus plázacica. A fennhéjázás és büszkeség mintapéldája. Emlékszem a bemutatkozására. Ő is változtatni akar a tantervén. Ide járt már korábban is, éppúgy, mint Andrea. Talán barátnők, és azért hasonlít ennyire a viselkedésük.

– Mrs. Miller… – szakítja meg fejtörésemet Jason nyugodt, magabiztos hangja. Mintha egyáltalán nem tartana a nőtől. – Elnézést kérek, amiért feltartottam Katlynt. Remélem, nem haragszik, viszont nem hagyhatom, hogy miattam kerüljön bajba – rám mosolyog. – Most mennem kell – mondja nekem, halkan, hogy más ne hallja. – Még egyszer elnézését kérem – fordul ismét a katedra felé.

A nő alig észrevehetően bólint, Jason pedig győztes léptekkel távozik.

Az ideiglenes padomhoz sietek úgy, hogy véletlenül se nézzek senki szemébe. Helyet foglalok, közben magamon érzem Amanda tekintetét. Felnézek, ő pedig amolyan jól figyellek ám pillantást vet rám. Valami rémítő van ebben a nőben, egy igazi boszorkány.

Viszont semmit sem szól Jasonnek köszönhetően. Meg kell majd köszönnöm neki valamiképp, hogy kimentett.

Az ő szavai csengnek a fülemben: „minden lehetséges módon”. Mocorgok a széken a gondolatra, milyen módon fog Jason kiengesztelni, és hogy én hogyan szeretném megköszönni…

2. fejezet

Telnek-múlnak a percek és az órák. Egyszer csak arra eszmélek, hogy délután három óra van. Csöngetnek. Ma már másodszor gondolok arra, milyen gyorsan telik az idő, de valószínűleg csak a mai nap lazasága kelti bennem ezt a benyomást. Amint leadom a tantárgyaimat, valószínűleg csigalassúsággal telnek majd a napjaim.

Bepakolom a listáimat a hátizsákomba, a mobilomat a dzsekim zsebébe süllyesztem, és behúzom a cipzárt. Kisétálok az épületből. Nagy meglepetésemre Jason vár a falnak dőlve, karba tett kézzel. Mosolyra görbül a szája. Én csak egy helyben állok. Lassú kimért léptekkel közeledik felém, mint a ragadozó, aki becserkészi a zsákmányát. Szeretnék zsákmány lenni. Puszit nyom a jobb, majd a bal orcámra.

– Szia! – mondom vigyorogva.

– Szia!

– Te itt? – Nem tudom leplezni, mennyire feldob, hogy látom.

– Igen, itt. A megállapodásunk miatt. Remélem, nem gondoltad meg magadat.

– Öö… nem.

– Ennek örülök. Indulhatunk, hacsak nem akarsz itt fagyizni. Rendelhetek is.

– Ja, persze… Nem, mehetünk!

Már megint csak hebegek-habogok.

Hülye vagy! – mondom magamnak.

Szép őszi táj vesz körül minket. A fák lombkoronája zöldben, sárgában pompázik. Egyszerűen gyönyörű. Kellemes, lágy, hűvös szellő simogatja az arcomat. Nyugalom tölt el, a reggeli izgalom és a félelem elmúlt.

Az út túloldalán, a parkba vezető kapu mellett a táblán a következő áll: James Smith park. Átmegyünk a zebrán és a kovácsoltvas kapun. Sétálunk a padok között, amelyeken szerelmes párok, jókedvűen kacagó barátok, egymásra talált régi ismerősök ülnek. Rájuk nézve eltölt a honvágy szorongató érzése. Hiányzik a régi otthonom, a házunk, amelynek emléke tisztán él bennem.

A keményfából készült lépcső alatt tároltuk a cipőinket. Néha bevertem a fejemet, amikor lehajoltam egyik-másik után. Ilyenkor apró dudor csúfította a homlokomat, ezért amíg el nem tűnt, nem vettem le a fejemről a sapkát vagy kalapot, attól függően, milyen évszak volt.

A szobámat saját kezűleg festettem ki. Makacs voltam, nem engedtem be senkit addig, amíg be nem fejeztem. Világos árnyalatú lilát választottam. Két nap leforgása alatt el is végeztem a második lefestést is. Kacskaringós szárú virágokat pingáltam az ágyam melletti falra, a másikra pedig egy hatalmas pillangót. Amikor anya meglátta, egy könnycsepp gördült le az arcán. Azt nem tudom, hogy azért, mert tetszett neki, és büszke volt rám, hisz még csak tizenegy éves voltam, vagy, mert nem akart nekem csalódást okozni azzal, hogy átfesti, ezért nem is kérdeztem meg tőle.

Viharos éjszakákon átszaladtam a szüleim szobájába, és bemásztam közéjük az ágyba. Magamra húztam a takarót, és bámultam a plafont, amíg álom nem jött a szememre.

Az étkezőben egy hatszemélyes diófából készült asztal állt, ugyancsak diófából készült székekkel. A padlót jégfehérre lakkozott szalagparketta fedte, amit még a ház tulajdonosai raktak le. Egy idős házaspár lakott ott, de újdonságra, kalandra vágytak, ezért Franciaországba utaztak meghatározatlan időre, addig pedig mi béreltük az ingatlant.

Mivel apa a nyár folyamán jövedelmező állásajánlatot kapott, Skywoodba költöztünk.

A legjobb barátnőm, Lena hiányzik a legjobban. Lena az első pillanattól kezdve őszinte, kedves és egyenes volt velem.

Az első párbeszédünket követően éreztem azt a lelki kapcsot, amit egykönnyen nem lehet eltörölni. Őszintén elmondhatom, hogy eddigi életem minden döccenőjénél mellettem állt.

Amikor beteg voltam, minden nap meglátogatott. Hozott csokit, mire azt mondtam, hogy elrontja az alakomat. Ez volt mindig, ha édességet hozott, de megölelt, és nevettünk azon, milyen idióták tudunk lenni. Hiányoznak a csajos napok, amelyeket nála vagy nálam tartottunk, pudingtortát kanalazgatva a tévé előtt, romantikus filmeket nézve. A végén pedig, mint minden érzékeny tinédzser lány, sírtunk, aztán pedig nevettünk, mert rájöttünk, hogy amit az ilyen filmekben látunk, az a való életben nem létezik. Feleslegesen itattuk az egereket, én azonban mindig azt mondogattam, hogy álmodozni szabad.

A honvágy már nem kopogtat a szívem ajtaján, mint a szállást követelő hajléktalan, mert Jason megáll előttem, és melegen rám mosolyog. Ezért a mosolyért bárhová elmennék. Miért jut egyáltalán eszembe ilyesmi csupán néhány órányi ismeretség után?

A háta mögötti, zöldben, sárgában, barnában pompázó fákról a szél lefújja a pihekönnyű leveleket. Szállnak a levegőben, majd a földre hullnak, amely már alig várja, hogy betakarják, védelmezzék. Az avar színei varázslatot hintenek az emberek szürke mindennapjaiba. Egy lepel, ami változást hoz.

Jason megfogja a kezemet, tekintete a háta mögött, pár méterrel távolabb elhelyezkedő fagylaltárus felé irányul. Elindulunk felé.

– Mivel szolgálhatok? – kérdezi a férfi azzal a mosollyal, amelyet az eladók az arcukra erőltetnek a potenciális kuncsaft előtt.

Minél meggyőzőbb a vigyor, annál nagyobb az esélye a sikernek.

– Epres fagylaltot kérek, ha van.

– Természetesen – feleli visszafogottabb mosollyal, talán kevés helytelenítéssel, mert azt mertem feltételezni, hogy nem áll birtokában az említett árucikk.

Jasonre nézek közben, és arra leszek figyelmes, hogy kaján vigyorral mustrál. Kérdő pillantást vetek felé, de egy szót sem szól. Inkább az eladó felé pillant, aki a kezembe nyújtja a tölcséres édességet.

– Ön, uram, mit óhajt? – kérdezi az árus, megszakítva szemkontaktusomat Jasonnel.

– Ugyanazt – jelenti ki. Ismét rám néz, még szélesebb vigyorral az arcán. Pillantását nem szakítja el rólam, csak amikor kézhez kapja a nyalánkságot, és kifizeti.

– Most meg mit vigyorogsz, mint a vadalma? – kérdezem.

– Ugye, fogalmad sincs, miért néztelek úgy, miközben epres fagylaltot kértél? – hangsúlyozza az eper szót.

Ki nem állhatom, ha kérdésre kérdéssel felelnek.

– Eltaláltad, de tényleg, miért is? – fordulok felé kíváncsian.

– Szóval – kis szünetet tart –, biztosan tudni akarod?

– Ne csináld már! – duzzogok.

– Jól van. …Az eperben vágykeltő anyagok vannak – mondja önelégült mosollyal az arcán.

– Ó! – Ennyit tudok csak kinyögni.

– Nem tudtad? – kérdezi ártatlanul, mintha csak az időjárásról beszélnénk.

– Nem, nem tudtam. De köszönöm, hogy megosztottad velem ezt a kulcsfontosságú információt.

– Szívesen, bármikor – feleli, és nevetni kezd.

Az a hang… imádni váló.

– Most kinevetsz? – kérdezem tettetett nemtetszéssel.

– Á, dehogyis. Hogy merészelném?!

– Azt hiszem, igenis mered, és gúnyolódsz rajtam, mert fogalmam sem volt az eper ezen kiemelkedő tulajdonságáról.

Közömbösen kezdtem a mondatot csipetnyi rosszallással, de már nevetek, éppúgy, mint ő, mert magával ragad a jókedve. Nagyon jó érzés.

Már kivégeztem a fagyit, Jason viszont még a felénél sem tart.

Abban a pillanatban, amikor legkevésbé számítok rá, az arcomra, majd az orromra ken egy kis adagot a mutatóujjával.

– Ezt meg, hogy merészelted? – teszem a sértődöttet, de nem bírom sokáig. Önfeledten nevetek. Elveszem tőle a tölcsért, én is összekenem az arcát. – Kölcsönkenyér visszajár.

– Katlyn, Katlyn… Sebaj. Ez így sokkal finomabb – törli le az arcomról az eperfagyit az ujjával, és lenyalja róla.

Azt hiszem, olyan dolgokat kezdek érezni délen, amilyet eddig sosem. Ez meglep és megrémíszt egyszerre. Egy biztos, ennél izgatóbbat még életemben nem láttam. Legszívesebben itt helyben leteperném.

Azt hiszem lebuktam. Biztosan rájött az arckifejezésemből, hogy miről ábrándozom, mert jóízűen nevet fel. Lebiggyesztem az ajkamat, és úgy teszek, mintha valami elfogadhatatlan dolgot cselekedett volna. Játszom a morcosat.