MARTHA BECK

A TELJESSÉG FELÉ

TALÁLD MEG A VALÓDI ÉNEDHEZ
VEZETŐ UTAT

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Martha Beck / The Way of Integrity: Finding the Path to Your True Self

VIKING An imprint of Penguin Random House LLC., USA, 2021

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Martha Beck, 2021

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2021

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2021

Cover design © Édesvíz Kft., 2021

Original design by Amanda Dewey

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-239-2 (epub)

ISBN 978-963-507-240-8 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Ajánlom e könyvet családomnak,
akik megvilágítják előttem az utat.

TARTALOM

Bevezetés

ELSŐ SZAKASZ: A TÉVEDÉSEK SÖTÉTLŐ ERDEJE

1. fejezet: A rengetegben tévelyegve

2. fejezet: Sikerre szomjazva

3. fejezet: Találkozás a tanítómesterrel

4. fejezet: Az egyetlen kiút

MÁSODIK SZAKASZ: A POKOL

5. fejezet: A pokolba vezető út

6. fejezet: Ártatlan ballépések

7. fejezet: Amikor az igazságosztó elme vezet tévútra

8. fejezet: Ne döfd többé hátba önmagad!

HARMADIK SZAKASZ: A PURGATÓRIUM

9. fejezet: Az első lépések a megtisztulás felé

10. fejezet: Nincs visszaút!

11. fejezet: Töltsd meg napjaid elevenséggel!

12. fejezet: Vissza az Édenkertbe

NEGYEDIK SZAKASZ: A PARADICSOM

13. fejezet: A titkok birodalma

14. fejezet: Az emberiség a kaput döngeti

15. fejezet: A nagy tisztogatás

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETÉS

Ha nem is repkedsz unos-untalan, azért bizonyára történt már veled hasonló eset: Valamennyi utas felszállt a gépre, és végre mindenki elpakolta a laptopját. A légiutas-kísérők ledarálták az előírt szöveget a biztonsági övekről, a vészkijáratok szabadon hagyásáról és a makrancoskodó oxigénmaszkok megfelelő használatáról. Azután, mikor az ember már azt várná, hogy a gép végre meginduljon a kifutópálya felé, egyszerre minden leáll. A hangszórók recsegni kezdenek az utastérben, és a kapitány restelkedő hangon elnézést kér. „Sajnálom, emberek, de van itt egy kis bibi – valószínűleg csak apróbb műszaki hiba, de azért hívjuk a szerelőket, hogy ellenőrizzék. Egy kis türelmüket kell kérnem.”

Felháborodott moraj hullámzik végig a széksorokon. A szíved összeszorul. Vajon meddig kell itt kucorognod az olcsó pacsulitól bűzlő férfi és a fogzástól nyafka kisbaba között, míg végre felszállhat a gép? Ám a kezdeti döbbent méltatlankodás után mindenki nagy levegőt vesz, és megbarátkozik a helyzettel. Tulajdonképpen helyeslik is a légi személyzet óvatosságát. Elvégre ez a masina hamarosan tíz kilométeres magasságban fog repülni velük, így hát senki nem akarná, hogy a magasba emelkedjen, ha bármi műszaki hibája van, vagyis nem működőképes teljes egészében – még a fogzó baba is nemet mondana, ha tudna beszélni.

Ez a könyv, mint már a címéből is kitalálhattad, az osztatlan teljességről fog szólni. Ám korántsem holmi erkölcsbíráskodó szemszögből. Az integritás, avagy teljesség szó a mai nyelvben az erkölcsi feddhetetlenség kissé prűd mellékjelentését is magára vette, holott eredetileg a latin integer kifejezésből ered, ami egyszerűen „épet” jelent. Kiteljesedettnek lenni annyit tesz, hogy az ember szerves és osztatlan egész. A repülőgép milliónyi alkatrésze csakis így működhet együtt zökkenőmentesen és hibátlanul. Ha a masina nincs kifogástalan állapotban, ha nem teljesen ép, könnyen megeshet, hogy eleve nem képes a levegőbe emelkedni, vagy ha mégis, akkor a magasban meghibásodik, netán lezuhan. És itt szó sincs erkölcsi értékítéletről – ez színtiszta fizika!

S amiként fenn az égbolton, úgy van minden alant a mindennapi életünkben. Ha az ember teljes lényével, szívvel-lélekkel, elszántan és eltökélten cselekszik, akkor szagot fogott kopóként, megállíthatatlanul tör a célja felé, hű marad önmagához, és örömét leli minden pillanatban. Bármi legyen is a munkája – számítógépes programozó, kertész vagy épp építész –, olyan önfeledten elmerül benne, hogy szinte túl rövidnek érzi a munkaidőt. Ám amikor a nap végén hazatér a családjához, szívbéli örömmel időzik el szerettei körében, és mikor este nyugovóra tér, olyan édesen alszik, mint a tej. Reggel pedig tettre készen ugrik ki az ágyból, úgy felvillanyozza az előtte álló új nap megannyi lehetősége.

Lehet, hogy most a szemedet forgatod – akárcsak azoknak az embereknek a zöme, akiknek életvezetési tanácsadást tartok –, hiszen mindez úgy hangzik, mintha hiú rózsaszín ábrándokat kergetnék, és úgy tömném magamba marokszám az antidepresszánst, mint a gumicukrot. Bizony meglehet, hogy még soha nem tapasztaltad meg azt az életörömöt, amiről az imént beszéltem. Talán el sem hiszed, hogy egyáltalán lehetséges ilyen kiteljesedetten élni.

Márpedig igenis lehetséges.

Tragikus módon sokan az egész életüket anélkül robotolják végig, hogy akár egyszer is megtapasztalnák azt a derűs könnyedséget, ami a kiteljesedettség velejárója. Jó néhányan pedig komolyan tévútra siklanak, és mindennapjaikat kudarcok és meghiúsult álmok soraként élik meg. Bizonyára te magad is ismersz ilyen embereket: a középiskolai barátot, aki azóta több időt töltött dutyiban, mint szabadlábon; az unokahugit, aki egyik szoknyapecér szemétládához a másik után megy hozzá, vagy épp a balszerencsés kollégát, aki mintha folyton maga alatt vágná a fát. Az élet e számkivetettjei egyszerűen olyanok, mint a repülőgép, amelynek a legfontosabb szerkezeti egységei, mondjuk a turbinái és a szárnyai hibásan vagy rossz hatásfokkal működnek.

Az emberek túlnyomó részéhez hasonlóan talán a te életed is félúton van a mennyei boldogság és a siralmas kudarc között. Tűztél ugyan célokat magad elé, ám napról napra halogatod, hogy hozzáláss a megvalósításukhoz. A munkád elviselhető, de korántsem az, amiről valaha álmodtál. És kapcsolati téren sincs okod különösebb panaszra. Legalábbis általában. Hiszen azért bőven akadnak olyan esetek, amikor valaki – a házastársad, a gyerekeid, a szüleid, a főnököd – annyira felidegesít, hogy legszívesebben megrendeznéd a saját halálod, és elszelelnél egy kis hotelba a Kajmán-szigetekre. De azért mindent összevetve egész jól megvagy. Nem érzed magad nagyon pocsékul a bőrödben, épp csak kissé szorongsz, frusztrált és csalódott vagy. És az is tökéletesen normális dolog, hogy sokat bánkódsz a hamvába holt terveid miatt, és a lelked mélyén kételkedsz benne, hogy az álmaid valaha is megvalósulnak.

Amikor olyan ügyfelekkel találkozom, akikre ráillik ez a jellemzés, és felvetem nekik, hogy igenis lehetne jobb az életük, gyakran tiltakoznak és kijelentik, hogy az ő életükkel nincs semmi baj, hiszen egész jól megvannak. „Mindenki tudja – magyarázzák fanyarul –, hogy az élet nem habos torta. Nézze csak meg, mennyivel több a csődtömeg, mint a sikeres ember! Csak mert az ember csapdosni kezd a karjaival, még nem tanul meg repülni.” Ezeknek az egyéneknek szent meggyőződésük, hogy ők egyszerűen csak realisták, és elfogadják a keserű igazságot. Én azonban kihallom szavaikból a meglazult csavarok csattogását és a hibásan illeszkedő alkatrészek csikorgását, és csupa olyan embert látok magam előtt, akik sosem tapasztalták meg a test, a szellem, a szív és a lélek teljes és harmonikus egységét.

Ismétlem, ez nem valamiféle erkölcsi ítélet. Ha nem érzed magad mindig pompásan a bőrödben, ez korántsem jelenti, hogy bármiben elmarasztalható, vagy épp rossz ember lennél – az igazat megvallva fogadni mernék, hogy egész életedben mindig a jóra törekedtél! És az égvilágon semmiben nem szenvedsz fogyatkozást. Hiszen fantasztikusan bonyolult, fejlett emberi lény vagy. S a lelked mélyén igenis tisztában vagy vele, hogy mi tenne boldoggá, és miként teremthetnéd meg magadnak az eszményi életet. E tudás ott rejlik a természetedbe kódoltan.

Csakhogy amit a természeted diktál, azt egy másik erő, a kultúra gyakran háttérbe szorítja.

„Kultúra” alatt most nem az operát és a szürrealista festészetet értem. Egyszerűen azokról a társadalmi szokásokról beszélek, amelyek az emberek gondolkodásmódját és viselkedését alakítják. Minden emberi közösségnek – a pároktól a családokon át egészen a cellatársakig, nőegyletekig és a hadseregig – megvan a maga kidolgozott kulturális elvárás- és szabályrendszere, ami segíti tagjai együttműködését. Ezek némelyike hivatalosan is lefektetett, mint például a KRESZ vagy a munkahelyi öltözködési előírások. Mások hallgatólagosak, mint az az előfeltevés, hogy ha az ember egy elegáns étteremben vacsorázik, az elé tett ezüst evőeszközt fogja használni, és nem úgy fal, mint a kismalac a vályúnál.

Mi, emberek azért hozunk létre szövevényesen összetett kultúrákat, mert kétségbevonhatatlanul társas lények vagyunk – életünk a születésünk pillanatától fogva embertársaink jóindulatától függ. Egyúttal különös képességgel bírunk arra, hogy megfigyeljük és leutánozzuk a környezetünkben élők viselkedésformáit. Bár gyakran magunk sem vagyunk tudatában, gyerekkorunktól kezdve folyamatosan tanuljuk, pontosan hogyan érdemelhetjük ki saját kulturális közegünk többi tagjának helyeslését, és miként nyilváníthatjuk ki hovatartozásunkat. Kiskorunkban adjuk a szendét, pezsgünk a jókedvtől, vagy épp vakmerően hősködünk – de mindig úgy viselkedünk, hogy megfeleljünk a családunk elvárásainak. Később nekünk is rögtön megtetszik az, amit a barátaink menőnek tartanak. Ám készséggel belevetjük magunkat a tanulásba, gyerekfelvigyázást vállalunk, pártállást választunk a családi viszályokban – mindent megteszünk, amiről úgy véljük, hogy biztosíthatja helyünket az emberek világában.

Ám miközben a megfelelés kényszerének engedelmeskedünk, sokszor megfeledkezünk saját valódi érzéseinkről, vagy épp elfojtjuk őket – legyenek bármilyen hevesek –, annyira igyekszünk eleget tenni kultúránk elvárásainak. Ezen a ponton megosztottá válunk, és nem szerves egészként (egységben) cselekszünk, hanem önmagunkkal meghasonlottan (kétségek közt őrlődve) élünk – sőt az is meglehet, hogy több különböző társadalmi csoport elvárásainak iparkodunk megfelelni egyszerre, és végképp szétforgácsoljuk erőinket (sokfelé szakadunk). Ilyenkor meghazudtoljuk valódi természetünket, és tulajdon kultúránk foglyaivá válunk: udvariasan mosolygunk, előzékeny figyelemmel hallgatunk unalmas dolgokat, és az alkalomhoz tökéletesen illő, ám módfelett kényelmetlen ruhákat viseljünk. A megfelelési kényszer a magyarázata annak, hogy a katonák zokszó nélkül bemasíroznak az ellenség golyózáporába. És ezért számított hajdan bevett gyakorlatnak számos társadalomban a boszorkányégetés. Olykor valóban elborzasztó, mennyire megtagadjuk emberi természetünket kultúránk szolgálatában. Persze úgy is felfoghatjuk, ez az ára annak, hogy hatékonyan működő közösségeket alkossunk és tartsunk fenn.

Csak egy a bökkenő: a természet nem adja meg magát harc nélkül.

Ha valaha azon kaptad magad, hogy minden különösebb ok nélkül rárivallsz valakire, aki kedves a szívednek, vagy nekiveselkedsz egy munkahelyi projektnek, hogy aztán öt órán át keresgélj helyette az interneten otthoni tetoválókészleteket, ennek valószínűleg az volt az oka, hogy meghasonlottál önmagaddal. Olyan viselkedésformákat próbálsz magadra erőltetni, melyeket a szíved mélyén nem érzel helyesnek. Valahányszor így teszünk, az életünk kezd vakvágányra siklani. Emocionális tekintetben csüggedés vagy közöny lesz úrrá rajtunk, netán zsémbessé válunk. Ami életünk fizikai aspektusát illeti, az immunrendszerünk legyengül, az izmaink megereszkednek; könnyen megbetegedhetünk, s általános kimerültség lesz úrrá rajtunk. Szellemi téren azt vesszük észre, hogy képtelenek vagyunk összpontosítani, és nem látunk tisztán. Ilyen állapotba kerül tehát az önmagával meghasonlott ember.

És mindezek a belső folyamatok persze erőteljesen kihatnak a mindennapi életünkre is. Koncentrálóképességünk csorbulását a munkánk sínyli meg. Ingerlékenységünk és rosszkedvünk pocsék társasággá tesz minket, és emiatt másokhoz fűződő kapcsolataink meglazulnak. Amikor lényünk teljessége csorbul, annak egész életünk, sőt a környezetünkben lévők élete is kárát látja. És mivel valódi természetünk lankadatlanul azon mesterkedik, hogy visszaállítsa osztatlan integritásunkat, ahhoz a csalhatatlan eszközhöz folyamodik, amivel biztosan felhívja magára a figyelmünket: szenvedést okoz nekünk.

Én személy szerint nem állhatom a szenvedést. Ha te örömödet leled benne, nem kárhoztatlak, de egy lényeges dologra szeretnék rámutatni: a szenvedés korántsem ugyanaz, mint a fájdalom, legalábbis az én szótáramban. Egy kórházban láttam egyszer egy táblát a következő felirattal: „A fájdalom elkerülhetetlen. A szenvedést magunk választjuk.” A fizikai fájdalmat tehát a külvilág történései idézik elő, a lélektani szenvedés viszont a saját reakcióinkból fakad, amelyeket ezekre az eseményekre adunk, s ezért hatványozottan rosszabbodhat azután is, hogy a fájdalom már rég tovatűnt. Ilyen esetekben hiába ejtőzünk egy kényelmes karosszékben, az önmagunkra mért szenvedés miatt azt kívánjuk, bár sose születtünk volna meg. Én aztán tudom, mert hosszú évekig leledztem ebben az állapotban. Gyötrődésem ösztökélt arra, hogy évtizedeken át szinte kényszeresen kutassam a boldogsághoz vezető utamat.

Persze én sem születtem holmi dúvadnak, aki nekibőszülten döntögeti le a kultúrája által elé állított korlátokat. Épp ellenkezőleg. Egy elárvult öleb jó szóért pitiző személyiségével jöttem a világra. Valahányszor a természetem összeütközésbe került a kultúrával, amelybe beleszülettem, kíméletlenül elnyomtam magamban a természet szavát. És a módszer bevált! Minden tekintetben elnyertem az emberek tetszését. Másfelől képtelen voltam megbékélni saját magammal, őszintén szólva az élettől is elment a kedvem! Visszatekintve persze ezért is hálás vagyok, hiszen erős ösztönzést adott, hogy minden rendelkezésemre álló eszközzel harcba szálljak a szenvedés ellen.

A kötetlen kutakodást az egyetemi tanulmányok évei követték. Nagyjából egy évtizedet töltöttem azzal – tizenhéttől huszonnyolc esztendős koromig –, hogy három különböző társadalomtudományi diplomát szerezzek a Harvardon. Ezt követően egy darabig olyan tárgyakat oktattam, mint a szociológia és a karrierfejlesztés. Ám titokban folyvást azon iparkodtam, hogy kiókumláljam, hogyan alakíthatja az ember igazán örömtelivé az életét.

Az egyetemi berkekben szépen boldogultam – jól megvoltam, kétségkívül –, ám hivatásom bizonyos aspektusaival sosem tudtam megbarátkozni (kivált a tanszéki intrikáktól és a kínos kötelességtől viszolyogtam, hogy olyan unalmas szakcikkeket publikáljak, amelyektől bőrkeményedések nőttek az agytekervényeimen). Különben is, jóval kevésbé találtam érdekfeszítőnek, hogy ismereteket tömjek a diákok fejébe, mint azt, hogy a mindennapi életükről beszélgessek velük. Végül néhányan fizetni kezdtek nekem ezért, és láss csodát, életvezetési tanácsadóvá avanzsáltam, holott korábban a kifejezést sem hallottam soha.

Ezzel kutatásom új szakaszba lépett: immár olyan „élettervezési stratégiákat” szerettem volna kidolgozni, melyek valóban beválnak. Tovább faltam a könyveket, és elkezdtem írogatni is: papírra vetettem a visszaemlékezéseimet, írtam önsegítő könyveket, és tucatszámra ontottam a cikkeket. Havi rovatot kaptam az O, The Oprah Magazine-ban. Gyakran szerepeltem a tévében, tippekkel látva el a nézőket, hogy miként tehetik boldogabbá az életüket. Módszereim tesztelésére igencsak különböző embereknek tartottam tanácsadást: dél-afrikai falvak lakóinak, New York-i entellektüeleknek, a börtönből frissen szabadult heroinfüggőknek, milliárdosoknak, hírességeknek, vagy épp vadidegeneknek, akikkel véletlenül futottam össze a gépjármű-nyilvántartó hivatalban. És ez a temérdek tapasztalat, amit magánéletem legszemélyesebb eseményeiből, illetve szabályszerű tudományos kutatásaimból leszűrtem, fokról fokra egyetlen egyszerű igazsággá kristályosodott ki:

A boldogtalanság gyógymódja a kiteljesedés, és punktum.

Valamennyi stratégia és módszer közül, amit elsajátítottam, azok válnak be a legbiztosabban, amelyek segítenek belátni az embereknek, mekkora hibát követtek el, amikor elengedték a fülük mellett az igazság bensőjükből fakadó útmutatását, és helyette más irányelveket kezdtek követni. A teljesség eme csorbulása csaknem mindig öntudatlan folyamat. Azok az ismerőseim, akik elszenvedték, cseppet sem gonoszak; igazság szerint a legtöbbjük igazán szeretetre méltó egyéniség. Iparkodnak betartani minden életvezetési szabályt, amit a saját kultúrájuk előírt számukra. Ami fergetegesen hatékony módja annak, hogy az ember földre szállt angyalnak tűnjön, és közben ördögien pocsékul érezze magát a bőrében.

Ám van egy másik út is, ami kivezet a szenvedés birodalmából, fel az életöröm és céltudatosság olyan ormaira, melyeknek létéről eddig nem is álmodtál. Ezt nevezem én a kiteljesedés útjának.

E könyvet azért írtam, hogy útikalauzodként szolgáljon ezen az utazáson. Bárhol tartasz is az életben, és bármilyen elégedettnek érzed is magad a körülményeiddel, ha rálépsz a teljesség felé vezető útra, egy lenyűgöző, jelentőségteljes és csodálatos jövő vár rád. Már eddig is sok száz embernek mutattam meg az utat e fantasztikus élethez. És magam is végigmentem az egész folyamaton – márpedig elhiheted, hogy én aztán nem voltam épp könnyű eset. Mégis sikerült kilábalnom a nyomorúság mocsarából, és a kiteljesedés útjára lépve eljutnom egy olyan életbe, mely hihetetlenül bővében van az áldásoknak. Pedig igazán nincs bennem semmi különleges: egyszerűen csak ismerem az utat!

Az út szó egyszerre jelöl ösvényt és folyamatot – ebben a könyvben legalábbis. Ha tanácstalan vagy, hogy mihez is kellene fognod, a kiteljesedés útja úgy mutatja be sorban a teendőidet, mint egy recept. Ha pedig úgy érzed, eltévedtél az életben, és nem tudod, merre tovább, a kiteljesedés útja lépésről lépésre kalauzol előre, mint egy megbízható térkép. Ha követed az útmutatást, végül boldogságra lelsz. Éspedig nem azért, mert ez az erény útja, hanem azért, mert rajta járva mindinkább ráhangolódsz a valóságra, az igazságra. Az életed pontosan ugyanazért fog zökkenőmentesen és olajozottan működni, amiért egy jól megkonstruált repülőgép is biztonsággal száll az égen: mert a fizika törvényei ezt diktálják. Szó sincs itt az erkölcsös viselkedés jutalmáról.

Amennyiben tehát kész vagy rá, hogy örökre búcsút mondj a szenvedésnek, összebékülj valódi természeteddel és megtapasztald mindazt az örömöt, aminek átélésére e világra születtél, akkor végre elindulhatunk. Ha pedig azt kérdezed tőlem, milyen is valójában a kiteljesedés útja, azt felelem neked, hogy szakasztott olyan, mint egy hőskölteményben megénekelt, képzelet szülte középkori itáliai kaland!

Máris elmagyarázom, hogy mire gondolok.

Írói és életvezetési tanácsadói pályám során mindvégig szégyentelenül és lelkesen csentem ötleteket az Isteni színjátékból, Dante Alighieri csodálatos elbeszélő költeményéből, amit a 14. század elején írt. Éspedig nem azért, mert Dante munkássága a szakterületem. Soha életemben nem jártam Dante műveivel foglalkozó kurzusra, olaszul sem beszélek, és vajmi keveset tudok a középkori történelemről. Fiatal felnőttként abból az egyedüli okból kezdtem bele az Isteni színjátékba, amiért akkoriban bármit olvastam: hogy bölcs tanácsra leljek azzal kapcsolatban, miképp érezhetném magam jobban a bőrömben. És ezt meg is találtam.

Dante mesterműve egész egyszerűen az általam ismert leghatékonyabb útmutatások tárháza, melyek segítenek begyógyítani lelki sebeinket, visszanyerni lényünk osztatlan teljességét, és felszabadítani a bennünk rejlő életörömöt. Az Isteni színjáték az egész folyamaton végigkalauzol minket lépésről lépésre. Persze a keret egy misztikus kalandot átélő férfi története, és bizony, a főhős a 14. századi európai ember szimbólumrendszerét használja. Ám a Dante költeményében kinyilatkoztatott pszichológiai igazságok mind a mai napig változatlanul érvényesek. A mai kor emberének is éppolyan hiteles útmutatással szolgálnak. Ezenfelül még szórakoztatók is. Ne gondold, hogy Dante holmi szószátyárkodó szentfazék! Ő egyszerűen egy író, aki kézen fogja olvasóját, és felkéri, hogy tartson vele e csodálatos utazáson, mely a nyomorúságból a boldogság birodalmába vezet.

Tehát könyvünk hátralévő részében a kiteljesedés ama útján szeretnélek végigkalauzolni, amelyet Dante jelölt ki számunkra Isteni színjátékában. Bandukolhatsz az úton szép lassan és komótosan, de úgy is nekiiramodhatsz, mint egy olimpiai sprinter – a tempódat te választod meg tetszés szerint. Ám bármilyen ütemben haladsz is előre, utad négy szakaszra fog tagolódni. Csupán a terepviszonyok megismerése miatt hadd összegezzem neked röviden, mire számíthatsz!

Kiteljesedésed útja a tévedések „sötétlő erdejében” veszi majd kezdetét, egy úttalan rengetegben, ahol az ember elveszettnek, kimerültnek, zaklatottnak és bizonytalannak érzi magát. Ez Dante szóképe ama kizökkent létállapotra, amelyben a legtöbben leledzünk. Magunk is érezzük, hogy az életünk egynémely – vagy akár számos – tekintetben alatta marad az elvárásainknak. Nem tudjuk, miként tévedhettünk le ennyire az igaz útról, s főként hogy miként találhatunk vissza rá. De egyet se félj, előbb-utóbb erre is sor kerül!

Utunk következő szakaszában megjárjuk Dante hírhedt „poklát”. Míg keresztülvágunk rajta, rálelünk lényed szenvedő aspektusaira – azokra az alkotórészeire, melyek csapdába estek belső poklodban –, és sorra megszabadítjuk őket. A véső pedig, mellyel letöröd tulajdon rabláncaidat, az igazság lényed legmélyéből fakadó érzete lesz. Belátod majd, a lelki gyötrelem minden esetben abból fakad, hogy a kultúrád által kondicionált elméd meggyőződései elzárnak a végső igazság eme mélyről fakadó forrásától. A kiteljesedés útján járva azonban megtanulod orvosolni meghasonlottságodat, s mire célhoz érünk, épebb és teljesebb embernek fogod érezni magad, mint valaha eddigi életedben. Ekkor pedig azonnali és áradó megkönnyebbülés önti majd el egész lényedet.

Mihelyt a lelkivilágod sebei kezdenek behegedni, továbbléphetünk a „purgatóriumba”. Ez a szó egyszerűen annyit jelent, hogy „a megtisztulás helye”. Jómagam szívesen tartok „integritás-tisztítókúrákat”, amikor is megszabadulok mindentől, ami a teljességemet csorbíthatná. Utunk e szakaszában hozzáigazítod külvilágbeli viselkedésedet újonnan meglelt belső igazságodhoz. És minél tovább jutunk, annál könnyebbé válik az összehangolódás.

Végezetül pedig, amikor belső és külső életed a hiánytalan teljességhez közelít, a képletes „paradicsomban” találod magad. És ekkortól kezdve nincs több tennivalód, hacsak nem az, hogy kiélvezd ezt a zökkenőmentesebb és szebb életet, melynek minden aspektusa – a lelkivilágod, a karriered, a szerelmi életed – harmonikus és szerves egészet alkot. Jó előre figyelmeztetlek, hogy ezen a ponton olyan gyönyörűséges élményekben lehet részed, melyekről a kultúrád azt tanítja, hogy sosem juthatnak osztályrészedül. Nyilvánvalóan felkészületlenül fognak hát érni mindezek a csodák. De ne aggódj, gyorsan megtanulod, hogyan lelheted bennük örömödet, hiszen épp ezért születtél a világra.

Így fest hát az előttünk álló utazás nagy vonalakban. Miközben kalauzollak utunkon, nem csupán Dante örökszép metaforáit osztom majd meg veled, hanem korunk ama tudományos felismeréseit is (a pszichológia, szociológia vagy épp az idegtudomány területéről), amelyek segíthetnek érthetőbbé tenni és megszívlelni utunk tanulságait. Elmesélek neked számos igaz történetet a saját ügyfeleimről és barátaimról, akiknek tapasztalatai híven szemléltetik és megvilágítják a lelki fejlődésed folyamatát. És persze a saját életemből, a kiteljesedés általam bejárt útjáról is hozok néhány példát, hogy bemutassam, hogyan éli meg az ember belülről ezeket az élményeket. Hébe-hóba pedig egy kis szellemi tornára invitállak majd, hogy néhány gyakorlat elvégzésével tegyük utadat a lehető leggyorsabbá és zökkenőmentesebbé.

Az Isteni színjátékban Dante először egy mélységes verembe (a Pokolba) ereszkedik le, majd egy hegyre (a Purgatóriumba) hág fel. Amint mind feljebb és feljebb jut a hegy csúcsa felé, egyre könnyebben lépdel, s testben-lélekben új erőre kap. Azután legnagyobb elképedésére egyszeriben azon veszi észre magát, hogy felemelkedik a magasba, és röpül, mint a madár. Mindnyájunkkal ez történik, amikor lényünk hibásan vagy diszharmonikusan működő aspektusai végre teljes összhangba kerülnek egymással. Dante a repülés képével ábrázolja a szó szerint mennyei életet, ami a korlátain felülemelkedett emberre vár.

Valahányszor repülőgépre szállok, bármennyi nyűggel jár az utazás, és bármilyen sokat késik a járat, mégis minden alkalommal mélységes áhítat lesz úrrá rajtam, amikor a gép felemelkedik a kifutópályáról. Alig tudom felfogni, hogy ez a hatalmas masina képes a levegőbe emelkedni, s épségben és biztonságban elvinni több ezer kilométer távolságba. Ugyanez az áhítat tölt el akkor is, amikor látom, hogy embertársaim lénye kiteljesedik, s ők – mindnyájan a maguk egyéni módján – szárnyra kapnak, s céltudatosan megindulnak a szeretet és a siker felé. És mindmáig nap mint nap elfogódott örömmel konstatálom, hogy én magam is képes voltam ugyanerre. Az egész olybá tűnik, mint egy szédítő, hihetetlen csoda.

Pedig nem az. Csak egyszerű fizika.

Tehát ha készen állsz – vagy legalább egy kicsit kíváncsi vagy –, kérlek, ellenőrizd, hogy bekapcsoltad-e a biztonsági öved, az érzelmi terheidet pedig gondosan lepakoltad-e az előtted lévő ülés alá! A kiteljesedés útján a boldogság oly magaslataira szárnyalhatsz, melyekről soha nem is álmodtál. Megadom az engedélyt a felszállásra!

1.

A rengetegben tévelyegve

Ahogyan oly sok lebilincselő kalandos történet, az Isteni színjáték is a dolgok közepébe vágva kezdődik. „Az emberélet útjának felén – írja Dante –, egy nagy sötétlő erdőbe jutottam, mivel az igaz útat nem lelém.”{1} A szerző nem ejt szót arról, hogyan került ebbe az erdőbe, miért tévedt le az ösvényről, vagy épp milyen messzire jutott. Az általa közölt információk a szó szoros értelmében homályosak. Dante mindössze annyit tud, hogy egyedül van, eltévedt, és össze van zavarodva.

Előbb vagy utóbb csaknem valamennyien eljutunk a felismerésre, hogy tévúton járunk egy hamisnak tűnő életben. Miután néhány esztendeje csak vegetálunk egy munkahelyen, párkapcsolatban vagy élethelyzetben, egyszeriben ráébredünk, hogy mintha… tévúton járnánk. Dantéhoz hasonlóan csak homályos elképzeléseink vannak arról, hogy mi siklott félre, és hogyan keveredtünk ilyen kilátástalan helyzetbe. Ám egy ráérő percünkben, amikor végre útnak indítottuk a gyerekeket az iskolába, vagy felnézünk a munkahelyen az íróasztalról, és konstatáljuk, hogy mindenki más rég hazament, netán túlestünk egy újabb rémes veszekedésen azzal az emberrel, akiről úgy hittük, hogy mindörökké szeretni fogjuk, elrévedünk, és azt kérdezzük maguktól: „Mit művelek tulajdonképpen? Hol vagyok? Hogyan kerültem ide? Mindennek nem így kellett volna történnie!”.

Ez az életérzés járja át azokat az embereket, akik tanácsadásra jönnek hozzám. Ügyfeleimet olyannyira megzavarja tulajdon elégedetlenségük, hogy az első ülésen legtöbbször maguk is keresik a szavakat a megfogalmazására. „Bárcsak tisztában lennék az életcélommal” – hebegik. Vagy épp így panaszkodnak: „Az emberek folyton azt hajtogatják, hogy »kövesd a szenvedélyed szavát«, csakhogy nekem fogalmam sincs róla, az enyém merre vezetne.” Netán azt mondják: „Úgy hittem, akkor cselekszem helyesen, ha keményen dolgozom és gondoskodom a családomról, de olyan kiüresedettnek érzem magam.” Közülük néhányan klinikai depresszióban vagy testi betegségben szenvednek, de a legtöbben egyszerűen elveszettnek érzik magukat.

Az esetek túlnyomó többségében az idő múlásával azért fog el minket ez az érzés, mert mindig csak azt tesszük, amit „elvárnak tőlünk”. A kultúránk belénk sulykolja, hogyan kell viselkednünk, és mi eszerint cselekszünk. Azután pedig várjuk a beígért jutalmat: a boldogságot, egészséget, anyagi gyarapodást, igaz szerelmet, szilárd önbecsülést. Ám az egyenlet mégsem kerekedik ki. Hiába teszünk meg mindent, amitől jó embernek tarthatjuk magunkat, mégsem érezzük magunkat jól a bőrünkben. Összezavarodunk, és arra a következtetésre jutunk, hogy nem teszünk eleget, vagy épp valamiért mégsem helyesen cselekszünk. Ám minél görcsösebben igyekszünk rálelni a kívánt életérzéshez vezető útra, annál rosszabbá válik a helyzet.

Számos emberrel dolgoztam együtt, akik olyan alaposan eltévedtek a sötét erdőben, hogy már fogalmuk sem volt róla, merre kellene tartaniuk. Mire eljöttek hozzám, teljesen elveszítették az irányérzéküket. Ott volt például Jim, az orvos, akit mindinkább taszított a gondolat, hogy hozzá kell érnie a pácienseihez, mígnem kénytelen volt bezárni a rendelőjét. És Evelyn, a magazinszerkesztő, aki bármilyen buzgó könyvmoly volt odahaza, egyre motiválatlanabbá vált a munkahelyén, míg már a legegyszerűbb bekezdésről is minduntalan elkalandozott a figyelme. Fran, négy gyermek odaadó anyukája idővel olyan gyakran megfeledkezett a srácai játszós találkáiról és iskolai eseményeiről, hogy az egész család életrendje felborult, és riadt éberséggel várták, mit mulasztanak el legközelebb. Pedig ezeknek az embereknek egyike sem szenvedett mentális betegségben, épp csak túl mélyre hatoltak a homályos rengetegben.

Ami engem illet, jól ismerem ezt a borongós vidéket. Túlságosan is jól. Oly sokszor bolyongtam a tévedések eme sötétlő erdejében, hogy akár egy hot dog büfét is nyithattam volna a kellős közepén. Gyerekkoromtól egyetlen általános életelvet követtem, mely úgy hangzott, hogy „tégy meg mindent, hogy elnyerd a környezeted helyeslését”. Elkötelezett mormon család lányaként betartottam a vallásom minden előírását, és vasszorgalommal tanultam az iskolában. Azután a Harvardra mentem tanulni, s ennél messzebbre nem is távolodhattam volna el gyermekkorom kultúrájától – hacsak nem akartam a Plútóra utazni. Úgy próbáltam boldogulni, hogy mindenkit, akivel csak találkoztam, meghagytam a hitében, hogy egyetértek vele: s így odahaza ájtatos mormonként viselkedtem, az iskolában pedig racionális ateistaként.

Ez a stratégia tökéletesen bevált (mindenki helyeselte a viselkedésemet!), kivéve, hogy egy idő után már moccanni is képtelen voltam. Mármint fizikailag, úgy értem. Tizennyolc éves érett leányzó koromban kialakult nálam egy titokzatos, gyötrelmes lágyszöveti fájdalom az egész testemben. Ráadásul a koncentrálóképességem is megromlott. És evészavarral kezdtem küzdeni: mértéktelenül faltam. Úgy éreztem, kicsúszott a kezemből az életem irányítása, összeomlottam, és pszichésen labilissá váltam: az öngyilkosság gondolata foglalkoztatott. Kénytelen voltam egy évre kimaradni a suliból, hogy feltárjam végre teljes fizikai és érzelmi leromlásom okait. Bizony, ilyen csúful megjárta mindenki kis kedvence.

Ha visszatekintek erre a válságos időszakra, és oly sok ügyfelem hasonló megtapasztalására, roppant hálát érzek minden nyavalyánkért, zavarodottságunkért és kétségbeesésünkért. Hiszen ezek az érzések azt jelentették, hogy a belső iránytűnk tökéletesen működött, és félreérthetetlenül, a lehető legvilágosabban jelezte: „ELTÉVEDTÉL!”. Noha a legjobb szándékok vezéreltek minket, letértünk a kiteljesedés útjáról. És ennek eredményeképpen testi kínokat és szívbéli gyötrelmeket szenvedtünk el – melyek viszont a probléma orvoslására irányították a figyelmünket.

A SÖTÉTERDŐ-SZINDRÓMA

Talán a te életedben is akadtak olyan alkalmak, amikor letértél a saját igaz utadról. Az eltévelyedésedből eredő szenvedés először talán olyan enyhe volt, hogy észre sem vetted. Ám senki sem csatangolhat el alvajáróként túlságosan sokáig a kiteljesedés útjáról, hiszen minél messzebbre távolodunk el a téves irányba, annál rosszabbra fordulnak a dolgok az életünkben. És ha nem térünk vissza a helyes útra, előbb-utóbb egész sor jellegzetes tünetet tapasztalunk meg magunkon. Könnyen meglehet, hogy te magad is észlelted ezek némelyikét a múltban, vagy hogy jelenleg küzdesz velük.

Jómagam e tünetek bármilyen összetételű együttesét egyszerűen csak „sötéterdő-szindrómának” szoktam nevezni. Ismétlem, ez cseppet sem rossz dolog, hiszen az ösztöneink ily módon jelzik, hogy ideje visszatérnünk a kiteljesedés útjára. A bensőnkből fakadó igazság szól e tünetekkel hozzánk, hogy megszabadítson a további tévelygéstől. Ami persze korántsem jelenti, hogy a szimptómák jelentkezése tiszta örömmámor. Az első fejezet hátralévő részében e tünetcsoport megnyilvánulási módjait fogom taglalni. Miközben olvasol, tedd fel magadnak a kérdést, hogy jelen pillanatban tapasztalod-e magadon a tünetek bármelyikét!

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-1-266-3778

00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen

{1} Az Isteni színjátékból vett idézeteket Babits Mihály fordításában közöljük.