GIULIA CAMINITO

Tünetek

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Giulia Caminito: Il male che non c’è

Giunti Editore S.p.A./Bompiani, 2024

Első kiadás

Fordította Todero Anna

Copyright © 2024 Giunti Editore S.p.A./Bompiani

This edition published in agreement with the Proprietor through MalaTesta Literary Agency, Milan

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Todero Anna, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Irwan Droog

Szerzőfotó © Luca Di Benedetto

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a könyvet tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-246-4

Tartalom

A vessző

Ne aggódj, én itt vagyok

Harminc év

Probiotikumok

A lóálarcos férfi

Eleget rettegek én nélkületek is

A Gyilkos

Béltükrözés

Katasztrófa

A méreg sem végzett velem

Minden, amit tudni lehet a Maddie Johnson-ügyről

Giulia

Epilógus

Nagyapámnak, Giulio Caminitónak

Későre jár, de azért meglocsolom a veteményest, és ma este megpróbálom kivinni a két teli kannát, ahogy apám szokta. Talán sikerülni fog anélkül, hogy kilötyögtetném a vizet, vagy elesnék.

GIUSEPPE BERTO: Il male oscuro

Jo, mily kicsiny név egy ilyen embernek.

GABRIEL BYRNE Friedrich Bhaer szerepében a Kisasszonyok című 1994-es filmben

A vessző

A fájdalom olyan, mint egy kemény héjú tojás, úgy érzed, lenyelted, és siklik lefelé – torok, nyelőcső, gyomor –, megtalálja a helyét, ott befészkeli magát, nem érdekli, mi történik éppen, ő mindig hallatni akarja a hangját; ovális, betonszerű, hihetetlen, hogy létezik, és ennyi helyet foglal.

A fájdalom ott van, és egyre csak nyom, aztán göb lesz belőle, kis csomó, kemény, érzed a bőröd alatt, míg meg nem reped a héj, és ki nem jön belőle valami.

Nincs benne tojássárgája, nincs puha fehérje, csak egy apró, sápadt lény – ebihal –, ami megállás nélkül ficánkol, bejárja a testedet a lapockádtól a sarkadig.

Erre gondol Loris a padlón hanyatt fekve, amikor a tojásból hirtelen kipattan a lény.

A fürdőszoba kétszer három méter, a lába az ajtót éri, a feje a bidé és a mosdó között, látja a csöveket, a csavarokat, a koszos tömítéseket, a lefolyók alján a göndör hajszálakat, ez a fém vízvezetékvilág a tökéletlenségei ellenére működik, teszi a dolgát.

Jo bekopog, és azt kérdezi: Mi ez a hülyeség?

Loris úgy érzi, képtelen felkelni, és válaszolni neki, odamenni az ajtóhoz, mert a tojás összetört, és az az aprócska, vibráló lény ott szaladgál a lábizmában, és elzsibbasztja, fájdalmat okoz, azután felvágtázik a hasáig, és görcsbe rántja.

Loris kitartóan kutatja, mi ez a fájdalom, hány szerv nyomódik egymáshoz a testében, hol van a mája, meddig ér a vakbele, melyik oldalon található a lépe.

Régebben nem tett fel ilyen kérdéseket, de most nem hagyják nyugodni.

Óvatosan megmozdítja az ujjait, hogy egy feltétlen reflexszel kivegye a telefonját a zsebéből, de nincs zsebe, alsónadrágban van, úgyhogy nem tud keresni a Google-on.

Hirtelen jelentkező hasfájás, szédülés, gyengeség, diagnózis.

Szeretné beütni a szavakat, és választ kérni, mielőbb megtudni, milyen sors vár rá, de felfelé fordított tenyere hiába várja, hogy a telefon belesimuljon.

Jo megpróbálja kinyitni az ajtót, ezzel kissé arrébb tolja Loris lábát, ami puhának érződik, mintha nem lenne benne sípcsont, combcsont, térdkalács vagy lábközépcsont.

Azt kérdezi: Mit csinálsz?

Loris nemrég csukta le a laptopját, és rohant ki a fürdőszobába, epegörcsre gyanakodott, úgy érezte, nyomja valami, de aztán nem történt semmi, csak a fájdalom maradt: a tojás, ami bevette magát a testébe, a kemény, gömbölyűnek tűnő, mégis szögletes jelenlét.

A szíve összevissza ver, ugrál a torka meg a mellkasa között, egy hirtelen nyilallás kisugárzik az egyik karjába, vagy mindkettőbe, nem tudja biztosan, lehet, hogy csak az egyikbe. Azon tűnődik, nem az infarktus jele-e, talán infarktust kapott, leáll a szíve. Minél inkább elhiszi, annál komiszabbak a nyilallások, közeledik az infarktus, és megérti, hogy ha megnyugodna, jobban lenne, de nem bírja abbahagyni, nem tudja eltépni az agyából a zsigereibe hatoló, az idegeiben és az ereiben vibráló gondolatok láncát.

Végiggondolja, mi az, amit tud, összezavarodik az irányoktól és az oldalaktól, a fenttől és a lenttől, és ordítani szeretne, hogy valami átverés zajlik a testében, mintha minden megfordult volna, nincs semmi bizonyosság.

A fürdőszoba ablaka a semmire nyíló kis négyszög, előtte az épület két fala, a tulajdonos szerint a lakás az első emeleten van, de szerinte ez legfeljebb magasföldszint: Jo úgy hívja, a sitt, mert az ablakok előtt kinyithatatlan rácsok vannak.

Loris elképzel egy derűs égsávot, amely a ház és Róma városa fölé feszül, érzi mindannak az erejét, ami kint zajlik, és ami teljesen hétköznapi, tud létezni és fejlődni egyfajta világképnek megfelelően.

Itt, a fürdőszobában viszont ragacsos nyál tölti meg a száját, a bal karja pedig, most már biztos benne, szúr és vibrál, talán szétnyílik a szíve, és olyan lesz, mint egy félhold.

Hihetetlen, sürgető vágy fogja el, hogy olvasson valamit, akár csak két szót, három sort, úgyhogy számba veszi mindazt, ami körülötte van, egy mosószercímkét keres, valami figyelmeztetést egy folttisztító spray hátoldalán, de nincs semmi.

Érzi, hogy Jo benyomul az ajtó résén, és ideges, mi ez a színjáték, ez az időpazarlás, mondja mindjárt.

Nem szokta így látni őt, amint a földön hever, mint valami szőnyeg vagy leesett törülköző, és nem érti, nem is értheti, mi történik vele, és miért, úgy gondolja, hogy Loris biztosan túloz, eljátssza a nagyhalált egy kis hasfájás vagy a bordáiba szúró fájdalom miatt.

Jo már majdnem bent van, amikor Loris hirtelen meglátja.

Egy lény ül a mosógépen, ráismer, pedig már jó ideje nem találkoztak.

Katasztrófa úgy lógázza a lábát, mint egy vidám kislány, a bőre áttetsző, de durva, az ellenfényben látszanak rajta a pattanások, résnyire szűkült szeme lila, frufruja a homloka közepéig ér, és egy anyajegy van az ajkán, vízlakó kamasz lány, a hátán cápauszony, a tüdeje helyén két búvárpalack.

Menj innen, suttogja Loris, miközben még inkább elhatalmasodik rajta a pánik, de Katasztrófa csak csettint az ujjaival, mintha valami forradalmi ötlete támadt volna.

Azután leugrik a mosógépről, és elindul Loris felé, a fekvő test fölé hajol, a magasból vizsgálgatja. Széttárja a kezét – hosszú karmok és viperapikkelyek –, finoman Loris hasára teszi, és megnyomja, először csak óvatosan, hogy megtalálja a megfelelő helyet, a fájó pontot, azután két ujját használja, a bal oldalára teszi, a medencecsont fölé. Loris testén a nyomástól villámcsapásként cikázik keresztül a fájdalom.

Katasztrófa megmutatja, hol kell fájnia, és Loris feljajdul, a halántékában érzi a szívizom pumpálását, zihálva kapkodja a levegőt, a vibrálás a körméig hatol.

Tessék, most meg fogok halni, gondolja egy pillanatig.

Jo végül bejut, a lény pedig sötét mosolyt villant Lorisra, majd eltűnik, a mosógép megmenekült, de Loris hasa nem, a hasa elromlott, a mellkasában pedig mintha egy üreg lenne, tele gázzal és korommal.

Mit keresel a földön gatyában? Most már elég volt.

Jo a karjánál fogva húzni kezdi, erősen húzza felfelé, Lorisnak pedig eszébe jut, amikor először találkoztak; ő beszállt egy gimis iskolatársa kocsijába, Jo pedig ott ült hátul, ő kezet fogott vele, a lány a füléhez hajolt: tetszik nekem a barátod – vallotta be, és ezzel a vallomással kezdődött az egész.

Jo hosszú évek óta jelen van az életében, de hosszú hónapok óta nincs jelen, felmegy hozzá, vele alszik, de mintha már máshol járna gondolatban, ellenkező irányba tartana.

Jo szinte zavartan nevetgél, mert nem tudja, mi van előtte, hogy az ott a pasija, vagy egy megemésztett tésztakupac, hogy van-e lába, hogy lélegzik-e, hogy színészkedik-e vagy sem.

Nevet, hogy ne gondoljon arra, milyen volt Loris korábban, amikor még nem rendezett ilyen jeleneteket, nem törtek rá görcsök az étteremben, nem sírt minden semmiség miatt, nem zárkózott el a segítségtől.

Beteg vagyok, mondja Loris, és érzi, hogy a mondat hamisan cseng, ugyanakkor ez az igazság.

Te nem vagy beteg, feleli Jo feldúltan.

Aztán elengedi a kezét, és Loris ernyedten zuhan vissza a padlóra.

Kelj fel, mennem kell jógázni, teszi hozzá Jo, és finoman pofozgatja, a pupilláját vizsgálja, úgy látja, él és virul, csak megijedt. Loris arra a pontra teszi a kezét, amelyre Katasztrófa koncentrált, amelyet megnyomott, most ez az egyetlen pont számít, van ott valami alatta, csak azt nem tudja, micsoda.

Jo arca eltűnt, a fürdőszoba eltűnt, akárcsak a mosógép, a csavarok, a foltok a földön, csak a törött héjú tojás maradt, és az a vad fájdalom, ami most balra, lent fészkel, mint a petefészek, amije sohasem volt.

Elmondanád, mi bajod?, kérdezi Jo, miután Loris feltápászkodott, a hasát fogva odatámolygott az ágyhoz, és lerogyott rá: a karja zsibbadt, a hasa feszül.

Egyelőre nem halt meg, nem lett infarktusa, nem volt semmiféle detonáció.

Loris nem felel azonnal, a matrachoz szorítja az arcát, újra és újra megérinti azt az égető érzést.

Nem tudom, belenyilallt a fájdalom a hasamba, és úgy éreztem, mindjárt elájulok, feleli, miközben oldalra fordítja az arcát.

De az előbb még jól voltál, beszélgettünk…

Loris hallgat, elgondolkodik.

Vesszőt tettem a „melyik” után, magyarázza, miután átgondolta a dolgot, és rátalált a pillanatra, amikor elborította a rosszullét, amikor megkapta a leszúrást az irodából, egy felkiáltójelekkel teli e-mailt, benne legalább két sértő szóval.

Micsoda?

Vesszőt tettem a „melyik” után. Azt a kérdést kellett leírnom, hogy „Melyik a kedvenc hónapotok?”, és beletettem egy vesszőt. A könyvkiadó hírlevelébe.

Jo egyenesen áll, jóganadrágja szorosan rásimul, a combja meg a feneke feszes, formás, tetszetős, a hasa lapos, a karja kissé izmos, néhány tetoválás bukkan elő a pólója alól.

Egy vessző miatt volt ez a nagyjelenet?, kérdezi római dialektusban, és megint nevetgél, de most ingerülten és fáradtan, mintha próbálná viccesnek tartani, de igazából kiábrándítónak találná.

Ekkor Lorist elönti a düh, elege van Jo kis mosolyaiból, azokból a lekicsinylő pillantásaiból. Mit értesz te ebből, te maximum arra használod az agyadat, hogy eldöntsd, milyen pózban fotózd le a segged!, ordítja.

Mást nem mond, kiélvezi a bevitt találatot, a mellvért által szabadon hagyott részen elhelyezett, pontos szúrást. Tudja, Jo mennyire utálja, ha Loris eljátssza a nagyokost, és butának, hiúnak és jelentéktelennek tünteti fel őt. Jó ideje tart ez az erőszakos, alattomos játszma.

Jo csak nézi, nem felel, felkapja a jógaszőnyegét, összetekeri, gumival fogja össze, megragadja, előszed egy vászontáskát, benne a váltóruha, a sampon, a tampon.

Loris adta neki ezt a tökéletes becenevet, akkor választotta, amikor a lány egészen rövid, rosszul levágott hajjal jelent meg egy vacsorán, és azt mondta: Tudtad, hogy egész jól fizetnek a hajért? Eladta a haját egy fodrásznak, aki majd parókát készít belőle.

Húszéves volt, és a pénzből egyedül elutazott Mexikóba, sőt még egy pár korall fülbevalóra is tellett belőle.

Jo mindig is utazni akart, és mostanra már végképp elege lett abból, hogy be van zárva egy irodába, Lorist is magával akarta vinni, de Loris már nem volt hordozható. Olyan lett, mint egy oszlopfő, egy márványtömb, amiből vagy szép türelmesen kifaragsz egy szobrot, vagy csak ott hever, és foglalja a helyet, nem lehet csak úgy betenni a bőröndbe, nem engednék át a reptéri biztonsági ellenőrzésen, ki kellene dobni, mint a száz milliliter fölötti folyadékot meg a szórófejes flakont.