Keresd a szerző novelláit:
https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

© Baráth Viktória, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5701-42-1

A nagypapámnak, aki ezt a könyvet már nem olvashatja.
Lillának és Lizinek, mert a jövő a ti kezetekben van!

1. FEJEZET

– Meg tudod csinálni! Évek óta ezért dolgozol, úgyhogy nem hagyhatod, hogy átgázoljanak rajtad. Menj vissza, és adj bele mindent!

Szerencsére egyedül vagyok a női mosdóban, ezért senki sem néz rám furán, hogy a saját tükörképemhez beszélek. Bár ha jól sejtem, nem olyan ritka az, ha valaki a vécébe bújik el a főnökei elől. Nemegyszer hallottam szipogást egy-egy ajtó mögül, de én még nem kerültem ilyen helyzetbe. És nem is akarok. Pont ezért kell sikerülnie ennek a mai megbeszélésnek.

Észreveszem, hogy a rúzsom a jobb oldalon halványabb, mint a balon, ezért előkeresem a táskámból, és kijavítom, hogy az összhatás tökéletes legyen. Háromszor nyomok a kezemre a kihelyezett szappanadagolóból, langyos vízzel megmosom mindkét kézfejem, ügyelve arra, hogy a blézerem és a ruhám ne legyen nedves vagy foltos. Amikor elkészülök, veszek egy mély levegőt, és egyenesen a tárgyaló felé sétálok.

A hosszú folyosó fehér falairól visszapattan a magas sarkú hangja, miközben elhaladok az irodák végeláthatatlan sora előtt. Határozottan lépkedek, ám egy pillanatra megállok az ajtó előtt. A tábla azt írja: „Mr. Walter Schmidt, társtulajdonos”. Azt hiszem, a legtöbben ilyenkor fájdalmat és szomorúságot éreznek, ugyanis Walter három hete hunyt el egy hosszú betegség után. Én azonban nem a múlton kesergek, hanem kihasználom a lehetőséget, hogy szebb jövőt teremtsek. Természetesen magamnak. Mennyivel szebben mutatna az a táblán: „Miss Elizabeth Carrington, társtulajdonos”! Ehhez azonban le kell nyűgöznöm a többi tulajt. És úgy érzem, ez az én napom.

A tárgyaló hatalmas üvegfalán elforgatták a redőnyöket, így nem lehet belátni. Amikor belépek, csak akkor szembesülök azzal, hogy az egész tanács részt vesz a megbeszélésen. Nagyot dobban a szívem, de nem tántorodom el a célomtól, óvatosan a helyemre ülök, miközben Alcott a saját divíziójának beszámolóját tartja. Ő is nagyon teper az előléptetésért, ezért legszívesebben félbeszakítanám az előadását, de azzal vállalnám a kockázatát annak, hogy ő is keresztbe fog nekem tenni. Tudom, hogy ő az egyik legesélyesebb Walter helyére, úgyhogy mindenképp őt kell legyőznöm. Csendben leülök a helyemre Colton mellé, és figyelem az eseményeket.

Amikor először hallottam arról, hogy az egyik társtulajdonos meghalt, rögtön elvégeztem a fejemben a számításokat. A cég történetében mindig is négyen voltak, ezért mindenki tudta, hogy pótolni fogják a helyét, az a szék nem maradhat üresen. Az a szék, ami most is ott áll Lewis, Dixon és Edwards között. Szinte már érzem a fenekem alatt a finom bőrborítású karosszéket, amiben könnyedén hátradőlhetek, nem úgy, mint ezekben a kényelmetlen szarokban. Én lehetnék az első női tulaj a cégnél. Tudom, hogy a nemem hátrányt jelent, ezért még keményebben kell küzdenem azért, hogy egyáltalán számításba vegyenek, de nem hátrálok meg a harctól. Megtanultam, hogyan érvényesüljek ebben a férfiak uralta világban.

– Elizabeth! – fordul felém Lewis kérdő tekintettel. – Colton úgy tájékoztatott, hogy szeretnél valamit megosztani velünk.

– Igen – válaszolok habozás nélkül, és felállok a helyemről.

A magabiztos fellépés már félsiker, ezért határozottan szólalok meg, miközben kihúzom magam. Azt megtanultam már a cégnél, hogy csakis úgy érhetünk el igazi sikereket, ha nem törődünk másokkal, csak a saját célunkat tartjuk szem előtt, még akkor is, ha ehhez át kell gázolnunk a kollégáinkon.

– Az élelmiszerrészlegen rátaláltunk egy olyan fejlesztési lehetőségre, amit eddig nem vettünk számításba – kezdek bele.

– És mi lenne az? – kérdezi érdeklődve Dixon.

Felkészültem, mindenre tudom a megfelelő választ, ami szóba jöhet, ezért nem is habozok tovább.

– Az önök előtt álló dossziéban az éves kakaóbab-szállítmányunk részletes kimutatását találják. Vételár, eladási ár, a szállítás költsége és az adók. Tudom, hogy a guatemalai felekkel régóta szoros a kapcsolatunk, de az utóbbi években egyre csak nőtt a nyersanyag vételára, miközben az eladás stagnált. Ez a cégnek hatalmas kiesést jelent, ezért kicsit kutakodtam. A következő oldalakon találnak egy leírást a világ összes kakaóbab-termesztő országáról, a helyi termelői árakról és az egyéb pluszköltségekről, mint például a szállítás díja. Ezekből tisztán látszik, hogy ugyanolyan minőségi nyersanyaghoz csaknem bármelyik másik országból olcsóbban juthatnánk hozzá.

– Sosem volt gondunk Guatemalával, és ezt a kiesést annak könyveltük el, hogy cserébe mindig időben, a megfelelő mennyiséget és minőséget kaptuk. – Dixon szorosan összefűzi az ujjait.

– És ha azt mondanám, hogy ugyanezt biztosítaná egy másik beszállító is, csak közel harminc százalékkal olcsóbban?

Lewis és Edwards is kihúzza magát a székében, enyhén előredőlnek.

– Folytassa! – biccent Edwards.

– Elefántcsontparton találtam egy olyan szövetkezetet, ahonnan ugyanezt a minőséget és megbízhatóságot elérhetnénk, és ha az ország kormánya még alacsonyabban határozná meg a termelői árat, akkor ez még kevesebbe kerülne a vállalatnak.

– És miért tennék? – szól közbe Dixon. – Eddig úgy tudtuk, hogy Elefántcsontpart piaca telített ezen az áron is. Ha még lejjebb viszi, akkor főképp nincs esélyünk.

– Kivéve, ha mi lennék az elsők, akik ezzel kapcsolatban tárgyalnak velük – vetem be a legnagyobb érvemet. – Múlt héten felkerestem a szövetkezetet, és úgy tűnik, hogy hamarosan ők is bajban lesznek. Az egyik legnagyobb kereskedőjük kihátrálni készül az üzletből, mivel az amerikai anyacégük csődbe ment. Pont jókor írtam nekik, mert azt ígérték, hogy mi lehetünk azok, akik átveszik a helyüket. És cserébe azt is megígérték, hogy összehoznak egy találkozót a kormány embereivel, hogy minél hamarabb megállapodhassunk egy alacsonyabb árban.

A tárgyalóban mindenki meredten figyel rám. Ezt már szeretem. Egyikük sem tudja leszólni az ötletemet, mert el kell ismerni, baromi jó üzletet csinálnának vele. És ezt a vezetők is tudják. Több százmillió fontról lehet szó, ha valóban sikerülne minden tárgyalást pozitívan zárni.

– Nem fognak belemenni – csóválja a fejét Dixon. – Így is túl nagy a felháborodás a kakaó körül. Szinte a semmiért veszik át a gazdáktól, és ezt az egész világ tudja. A legtöbb gyártó már bojkottálja azokat a cégeket, akik ilyen módon szerzik be a nyersanyagot.

– Ugyan, minden nagyvállalat szeret azzal hencegni, hogy a működésük fenntartható, de tudjuk, hogy ez valójában senkit nem érdekel! – tárom szét a karom. – Ha meglátnák a számokat, ők is ledobnák magukról ezt a nagy, erkölcsös álcát.

– És a gazdák?

– Nincs más választásuk, nem igaz? – Megvonom a vállam. – Ha eddig is vállalták a munkát éhbérért, akkor ezek után sem fogják feladni, ha néhány pennyvel kevesebbet keresnek.

Dixon nincs igazán elragadtatva, de Lewis és Edwards szótlanul hallgat. Ők rugalmasabbak, és sokkal jobban szeretik a pénzt, ezért rájuk könnyebben hatok.

– Lássuk, jól értem-e! – érinti össze tenyerét Lewis. – Ez az ön által emlegetett szövetkezet kész lenne leszerződni velünk, miközben garantálja, hogy ugyanolyan megbízható minőséget és mennyiséget tud szállítani, mint Guatemala?

– Sokkal olcsóbban – bólogatok. – Eddig nem volt erre lehetőség, de most kinyílt egy kiskapu, és mi lehetünk az elsők, akik belépnek rajta. Ez egy hatalmas lehetőség, amit – véleményem szerint – nem szabad elhalasztanunk. Egy hozzáértő csapatot küldenék Elefántcsontpartra, akik annyi kedvezményt tudnak kisajtolni belőlük, amennyit csak tudnak. Most mi állunk nyerő pozícióban, mert a szövetkezetnek jelenleg sok pénze áll a kakaóban, amivel nem tudnak mihez kezdeni.

– Ha valóban ez a helyzet, akkor szerintem sem lenne szabad figyelmen kívül hagynunk ezt az üzleti lehetőséget – biccent Edwards. – Persze attól is függ, hogy a vevőink hajlandóak lennének-e velünk váltani.

– Ezt mindenképp egyeztetnünk kell előre – helyesel Dixon. – És persze a további résztvevőkkel is. Nem csodálnám, ha nemet mondanának.

– De mindenképp áttárgyaljuk az új helyzetet. Köszönjük, hogy felhívta rá a figyelmünket, Elizabeth!

Vegyes reakciókat kaptam, de semmiképp sem negatívat, és ezt egy jó jelnek veszem. Tudom, hogy ezeket a nagy változásokat heteken keresztül vitatják, elemzik és egyeztetik, ezért nem is vártam mást, csak annyit, hogy ne utasítsák el élből a javaslatomat. És persze azt is, hogy észrevegyék, mennyi mindent teszek a cégért. Hiszen ki lenne a legalkalmasabb társtulajdonosnak, mint az, aki mindig minden helyzetben a vállalatot helyezi előtérbe?

– Köszönjük, holnap folytatjuk! – Dixon legyint, ezzel mintegy elbocsátva minket.

Kiveszem a dossziémból a lapokat. Leellenőrzöm, hogy sorrendben vannak-e, majd amikor meggyőződtem arról, hogy minden rendben az iratokkal, a hónom alá vágom a mappát, és kisétálok a tárgyalóból, egyenesen az irodám felé. Csak most veszem észre, hogy késésben vagyok, ezért felgyorsítom a lépteimet.

– Ez nem volt semmi, Carrington! – szól utánam Alcott azzal a magabiztos mosollyal az arcán. A vidámsága meglehetősen hamiskás. Erőltetett nevetőráncok futnak a szája szélén.

El akar bizonytalanítani, de már kiismertem a viselkedését. Úgy tesz, mintha nevetne rajtam, de csak a saját nyomorúságát próbálja a jókedvével leplezni. Ezért sem foglalkozom vele, befordulok az irodámba, és magamhoz veszem a kabátomat. Véletlenül meglököm az asztalom, ezért a kikészített tollaim megremegnek, némelyik elcsúszik a helyéről.

Rohannom kellene, ezért el is indulok az ajtó felé, de félúton megtorpanok. Ökölbe szorítom a kezem, és elmormolom magamban, hogy minden rendben van, nem történt semmi baj, de a szívem mégis egyre hevesebben ver. A bőrömön hideg verejték jelenik meg, előttem pedig bevillan a kép, ahogy a sminkem lassan elmosódik tőle. Az egész nem ér ennyit! Visszaszaladok, és gyors, de precíz mozdulatokkal elrendezem a tollaimat, és még egyszer mindent ellenőrzök, hogy a helyén van-e. Csak ezek után sietek el a lépcsőház felé.

Már épp becsukódna a lift ajtaja mögöttem, amikor Colton az utolsó pillanatban beugrik mellém. Megvárja, hogy kettesben maradjunk, és csak akkor fordul felém.

– Szép volt! – Rám mosolyog.

– Köszönöm! – biccentek vissza határozottan.

– Szerintem imádták az ötletet, de a döntés nem csak rajtuk múlik.

– Igen, tudom. De egy nagyvállalat sem a saját pénztárcájának ellensége. Nem fognak ellenkezni, ebben biztos vagyok. Már csak az a kérdés, hogy Dixon beadja-e a derekát.

– Délutánra behívatott magához. Biztos vagyok benne, hogy rólad lesz szó.

Felvont szemöldökkel néz rám a szeme sarkából. Kíváncsian lesi, mit válaszolok, de én higgadtan fordulok felé.

– Ne igyunk előre a medve bőrére! – Finoman megrázom a fejemet.

– És mit szólsz a ma estéhez? Van otthon egy behűtött üveg Veuve Clicquot-m.

– Jól hangzik! – Megvonom a vállam. – Délután felhívlak, hogy mikor érek oda.

– Sok a dolgod?

– A bíróságra megyek – sóhajtom.

– Uh, sok szerencsét! Én is utáltam ezt az egész hercehurcát, de a végén hidd el, sokkal jobb lesz!

– Tudom, de akkor is elegem van már ebből a cirkuszból, ami ott megy. Ha minden úgy halad, ahogy terveztük, ma végre pontot tehetünk az ügy végére.

– Akkor este duplán ünneplünk!

A pajzán tekintetéből nem nehéz kiolvasni, mire gondol. Néha úgy érzem, felesleges teher ez a kapcsolat, de alapvető szükségleteim nekem is vannak. És őszintén, kinek van energiája arra, hogy a szex mellett még érdeklődjön is a párja iránt? Engem nem nagyon érdekel Colton és a magánélete, ahogy ő sem kérdezget rólam, és ez így teljesen megfelel nekem. Örökre elment a kedvem attól, hogy bárkivel is megosszam az életemet.

A lift halkan csilingelve jelzi, hogy megérkeztünk a földszintre, ezért Colton a fal irányába tesz egy lépést, hogy távolabb álljon tőlem. Már csak az undorító munkahelyi pletykák hiányoznak mindkettőnknek. Szó nélkül sétálunk el egymás mellett, ő a kávézó felé, én a főbejáraton keresztül az utcára.

Összehúzom magamon a kabátom, mert amilyen peches vagyok, még az eső is elered. Utálom ezt a londoni, szürke, nyirkos időjárást. Az embernek folyamatosan öngyilkos hangulata támad tőle. Most én is bármit megtennék, hogy ne kelljen bemennem a bíróságra, de az erőt ad, hogy tudom, ez az utolsó alkalom a tárgyalóteremben.

Leintek egy taxit, bemondom a címet, és csak utána veszek egy mély levegőt. A táskámból elővett kis tükörben ellenőrzöm a frizurámat; csak a vége ázott el kissé az esőtől, de tudom, hogy ha megszárad, észre sem lehet venni. A sminkem viszont szerencsére hibátlan maradt. Nem állíthatok be akárhogy az ítélőszék elé, ráadásul késésben vagyok, ami még jobban ront a helyzetemen.

Szeretek mindenhova korábban érkezni, hogy legyen időm felkészülni arra, ami vár rám. Ugyanakkor a közlekedést elnézve épphogy időben fogok beesni, ami szorongással tölt el. A bőrömön mintha ezernyi hangya szaladgálna, a tenyerem máris izzad. Most nem uralkodhat el rajtam. Nem adhatom át magam ennek az érzésnek! Szinte észrevétlenül szorítom ökölbe mindkét kezem, feszítve tartom az összes izmomat néhány másodpercig, végül kinyújtom az ujjaimat, és kezdem az egészet elölről. Háromszor ismétlem meg, mire a mellkasom ellazul. A világom a helyére billent, ezért nyugodtan fordulok az ablak felé, hogy a mellettünk elhaladó embereket figyeljem.

Mindegyikük olyan gondtalannak tűnik! Olyan egyszerűnek… Unalmasnak. Bágyadtan róják a köreiket a kockakövön, mint a birkák, akiknek semmiféle szabad akaratuk nincs, csak élik az életüket a saját, primitív kis világukban. Mondhatnám, hogy sajnálom őket, mert sosem fogják elérni azt, amit én, de valójában nem így van. Mindenki a saját sorsának a kovácsa. Ha ők nem akarnak ennél többet letenni az asztalra, hát legyen. Ha nem akarnak kitűnni ebből a szürke, homogén tömegből, lelkük rajta. Addig is többet birtokolhatunk mi, akik tényleg megdolgozunk a sikerért. Nem is éreznénk magunkat kiváltságosnak, ha bárki közénk tartozhatna.

Miközben visszafordulok a táskám felé, hogy eltegyem a tükrömet, megakad a szemem egy apró, a harisnyámat elcsúfító kis lyukon. Alig látszik, én mégis tudom, hogy ott van. Kiegyenesedem, és igyekszem nem tudomást venni róla, inkább előveszem a mai előadásom anyagait, hogy átolvassam még egyszer a részleteket, ha Dixon tényleg kötekedne az új partner bevonásával kapcsolatban.

Minden egyes sort aprólékosan átrágok. Pontosabban csak rágnék. Az első néhány szó után kikapcsol az agyam, és csak azt a lyukat látom magam előtt, ami tönkretehet. Ami bármikor továbbfuthat, hogy hülyét csináljon belőlem mindenki előtt. És én azt nem engedhetem meg magamnak. Elizabeth Carrington vagyok, az ország egyik legnagyobb kereskedelmi cégének leendő társtulajdonosa, nem egy szakadt prosti, aki a Sohóban árulja magát.

Az anyám mindig azt mondta, egy úrinő sosem szalad – minden tettével arra törekszik, hogy a világ forogjon körülötte. Ezért bármennyire is rohannék, komótosan lépek be a kijelölt tárgyalóba, ahol a bíró türelmetlenül vár ránk. Az ügyvédek és Hugh is a helyén ül, ezért úgy tűnik, én érkeztem utolsónak. Az órámra pillantok, de látom, hogy alig múlt fél négy. Talán két percet késhettem.

– Csodás, azt hittem, nem is jössz! – sóhajtja Hugh lekezelően.

– Valakinek dolgoznia is kell – vetem oda. – Nem vakarhatja mindenki otthon ülve a…

– Ha vennéd a fáradságot, és végre elkezdenél vezetni, nem kellene taxira várnod.

Most sem hagyja ki, hogy belém döfje a képzeletbeli tőrt. Nagyon jól tudja, hogy nem urizálásból nem vezetek. Ő is ott volt annál a vacsoránál, amikor az apám számonkérte rajtam a rutinleckéket, és gyakorlatilag megtiltotta, hogy folytassam a vezetést. Hallgatnom kellett volna rá, mert ami utána történt, egy életre elvette tőle a kedvem.

– Kezdhetünk? – szól közbe a bíró, ezzel megtörve a szócsatánkat.

Mr. Hastings, az ügyvédem kihúzza nekem a széket, hogy leülhessek. Amikor lehajtom a fejem, megnézem a harisnyámat, hogy megbizonyosodjak arról, ez már nem szakadt. Igaz, csak egy ócska kisboltot találtam a környéken, ahol árultak alsóneműt, ezért nem nagyon válogathattam. De még ez az undorító színű, viszketést okozó combfix is jobb, mint az az ocsmány lyuk, ami előtte az őrületbe kergetett.

– Mrs. Atkins – szólít meg a bíró, amitől feláll a hátamon a szőr –, ha jól tudom, az ügyvédjének sikerült megegyeznie Mr. Atkins képviselőjével.

– Így van, bíró úr – bólintok.

– Mr. Atkins, ön is tudatában van a megállapodás részleteivel?

– Igen, uram – válaszolja Hugh is.

Már a hangjától is rosszul vagyok. Rá sem merek nézni, mert tudom, hogy akkor elfogna a hányinger. Minél hamarabb ki akarok lépni ebből a házasságból, olyan gyorsan, ahogy csak lehet. Fogalmam sincs, hogyan tudtam mellette élni ennyi időn keresztül.

Amikor az apám bemutatott minket egymásnak, fiatalok voltunk, és álmodozók. Hittük, hogy az érdekházasság is lehet kellemes, ha mi azzá tesszük. A külsejét akkor is vonzónak találtam, ezért nem kellett sokat győzködniük, hogy igent mondjak. Azt reméltem, a szerelem idővel megérkezik, de nagyot tévedtem. A barna, hullámos haj és zöld szem mögött semmi más nem lakozott, ami kielégített volna. Se testileg, se lelkileg.

Hugh olyan családban nőtt fel, ahol a vagyon és a siker csak másodlagos volt, ezért sosem tudta megérteni, hogy miért küzdök nap mint nap a munkahelyemen. Ő élvezni akarta az életet. Utazgatni, fényképezni, jókat enni és inni. Eleinte tudtam idomulni hozzá, főleg a nászút és a Londonba költözésünk idején, de utána, amikor belecsöppentünk a valódi életünkbe, nekem vissza kellett térnem a családi gyökerekhez. Nem azért jártam a Cambridge-re, hogy utána a lábamat lógassam egész életemben! Haszontalan és eltékozolt élet lett volna.

A munkámban kiteljesedhettem, ezért száz százalékot akartam nyújtani. Hugh ezt sosem tudta megérteni. A viták sűrűsödtek, ahogy a vádaskodások és hibáztatások is. Amikor megtudtam, hogy hónapok óta dugja a titkárnőjét, na, az volt az utolsó csepp a pohárban. Főleg, miután kiderült, hogy többen is tudnak az esetről. Annál megalázóbb élményben még sosem volt részem. Szinte láttam a barátai szemében tükröződni: ez a nő vagy egy elviselhetetlen hárpia, vagy csak simán frigid. Mondanom sem kell, egyik sem vagyok. De tény, hogy komoly elvárásaim vannak az emberekkel szemben, amiből nem engedek, és a szex is sokszor háttérbe szorult, ha egy fontosabb munkával voltam elfoglalva.

– Akkor ezek szerint mindketten beleegyeznek a javasolt vagyonfelosztásba – állapítja meg a bíró. – Mindkét fél a saját maga által megszerzett ingatlanokat, ingóságokat és pénzösszeget igényli.

– Mr. Atkins így is örülhet, hogy nem forgatom ki a vagyonából – pufogom magamban.

– Te vagy az, akit mindig is a pénz hajtott, nem én! – vág vissza Hugh.

– Keményen megdolgoztam minden egyes pennyért!

– Ha csak feleannyi időt fordítottál volna rám, most nem kellene itt ülnünk.

– Csendet! – szól közbe a bíró. – A vitáikat intézzék el e falakon kívül! Ha már végre sikerült minden egyes tételt megbeszélni, ne kezdjék elölről ezt a vádaskodást! Tegyenek egy szívességet egymásnak, és írják alá a papírokat!

A teremszolga mindkettőnk elé lefektet egy mappát, benne a végleges iratokkal. Átfutom a lényeges adatokat, majd leellenőrzöm, hogy valóban az szerepel-e benne, amiben megegyeztünk. Szomorúnak kellene lennem. Törött szívvel kellene itt ülnöm, de amikor utoljára leírom azt a nevet, hogy Mrs. Elizabeth Atkins, megkönnyebbülés árad szét a testemben. Mintha egy hatalmas sziklát dobtam volna le a vállamról azzal, hogy lezárom ezt a fejezetet. Már tudom, hogy eleve hiba volt belekezdeni, de szerencsére orvosoltuk ezt a problémát. Holnaptól újra az a szabad nő leszek, akinek mindig is lennem kellett volna.

Még egyszer utoljára Hughra pillantok, aki dühösen csukja be a mappát, majd nyújtja át a teremszolgának. Benne több érzelem vív csatát, mint bennem. Sajnálhatnám is, de már az elején tudta, hogy mire vállalkozik. Hogy nem fogom otthon ülve gondozni a három gyerekünket, eljátszani a figyelmes háziasszonyt, és kiszolgálni minden igényét. Nem erre neveltek. Anyám sosem kérte rajtam számon, hogy mikor lesznek unokái, ellenben napi szinten téma, hogy mikor is kapom meg a kinevezést. A szüleim sem akarják azt mesélni a barátaiknak, hogy talán egyszer cégvezető lesz a lányukból. Nem. Én sem ragadhatok bele ebbe az állapotba, de szerencsére ma kiiktattam egy újabb hátráltató tényezőt. Most már semmi nem állhat az utamba.