Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

BEVEZETÉS

ELSŐ KÖNYV

MÁSODIK KÖNYV

HARMADIK KÖNYV

JEGYZETEK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Publius Ovidius Naso

A SZERELEM MŰVÉSZETE
ARS AMATORIA

fordította:
Gáspár Endre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-376-1 EPUB
ISBN 978-963-678-377-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Ars amatoria

első kiadás: 1 vagy 2.
az elektronikus változat az 1943. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Caecilius Jucundus pompeji házának falát díszítő,
szatírt és menádot ábrázoló freskó
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Az antik költészet fényes diadémjából egy remek csiszolású, szivárványos ékkő hiányoznék, ha Ovidius híres tankölteménye, az Ars amatoria elmerült volna az idők árjában. Ezt érezte nyilván a középkor is, mikor a latinság nagy klasszikusai mellett a szerelem tetrateuchosának is helyet adott a kolostorok könyvtárszobáiban és kétségtelen világiassága ellenére féltő gonddal átmentette az aszkézis komoly és nagyságos századain.

Publius Ovidius Naso (Kr. e. 43 – Kr. u. 17) a római irodalomnak az a költője, aki az augustusi aranykorból átvezet az ezüstkorba. Az aranykor nála idősebb halhatatlanjai, Vergilius és Horatius még harcolnak a kifejezésért. Súlyos mondanivalójuk olyan, mint a kemény véső: küzdelmes munkával faragja ki örökérvényű mondatait a nyelv bazaltjából. Ovidiusnál a forma már szinte az öncélúságig fellazult. Lebegő könnyedséggel fogad magába minden mondanivalót, vagy mert ez lett kisebb igényű, vagy mert a nyelv - a Vergilius óta eltelt nem is egész emberöltő alatt - úgy megérett, hogy amit költő gondol vagy érez, mind maradéktalanul elmondhatóvá vált.

Ovidiusnál nagyobb versművészt nem ismer a világ-irodalom. Et quod temptabam dicere, versus erat: ez a spontaneitás nemcsak a gyermek Nasoról áll, hanem Ovidius egész költészetéről. Az elmondás mikéntje, a sziporkázó vers zuhatagos ömlése egyenlő értékű a közölnivalóval, ha ugyan nem fontosabb annál. A költészetnek ez a forma felé való elhajlása olyan időkben szokott bekövetkezni, mikor egy társadalom erői ideiglenes egyensúlyba jutnak, a jövőben bizakodó optimizmus úgyszólván államvallássá, tömeghitté válik és az élet élvezete - akárcsak a költői forma - önként, harc nélkül kínálkozik. Augustus uralkodásának a Pax Romana napjától bearanyozott utolsó két-három évtizede ily időszak volt. És Ovidius ennek a még nem élvezethajhászó, de már élvezni tudó és merő kornak legjellegzetesebb, talán egyetlen igazi költője, a „wie herrlich weit wir es gebracht” életörömtől fűtött egyensúlyérzésének kifejezője: ego me nunc natum gratulor!

Az új életérzés és a formai virtuozitás mellett még egy tulajdonság különbözteti meg Ovidiust az aranykor előtte járt nagyjaitól. Vergiliust a Georgica és a Bucolica, Horatiust a falusi életet dicsőítő költészete, mindkettőjüket pedig polgári helyzetük szorosan a földhöz kapcsolja; Ovidius már a nagyváros, a világfővárossá fejlődött Róma fia. Költészete is ezt tükrözi, még ha mitológiai tárgyakról énekel is.

Fő műve azonban az, amelyben a tárgy maga is nagyvárosiasán mondain: az Ars Amatoria. Noha több munkáját jobban ismerik és olvassák, egyik sem forrott jobban össze költője nevével. Egy irodalmi mendemonda szerint Augustus, mikor az ötvenéves költőt száműzte Rómából és Tomiba küldte, hogy ott „senkitől sem értetten, ő legyen a barbár”, ezt a művet használta fel ürügyül. Sok valószínűsége a feltevésnek nincs. Római olvasó a költeményt még politikai elfogultságból sem érezhette illetlennek, aminthogy az elfogulatlan olvasó ma sem érezheti annak.

Igaz, hogy a mű tárgya a szerelem. És a szerelem az akkori rómaiak számára egyszerűbb, problémátlanabb, mai műszóval kifejezve, gátlástalanabb valami volt, mint később és azóta. És mikor Ovidius ezt a tárgyat választotta költeményéhez, természetesen ő sem érthette másként, mint kortársai, nem gondolhatott másra, mint érzéki szerelemre. A mód azonban, ahogyan az így értelmezett szerelem szabályaira olvasóját megtanítani iparkodik, minden világiassága mellett klasszikusan decens. Ovidius nem is az első, aki ezt a tárgyat a tanító költészet szférájába emeli. Az ókor elveszett költői alkotásai közül nem egy előzhette meg. Mindenesetre bizonyos, hogy Lucretius híres tankölteményében (De rerum natura) a negyedik könyv utolsó kétszáz sora úgy olvasható, mint az Ars amatoria egy évszázaddal előbb készült kivonata.

Ami pedig az erkölcsösséget illeti: a szexológia mai értelmében még fiatal tudománya, melynek aránytalanul legterjedelmesebb fejezete a patológia füllesztő alcímét viseli, Ovidius versében nemcsak, hogy adatokat, de még alkalomszerű idézni valót sem talál. Pedig ez tudvalevőleg nem minden klasszikusról mondható el. Horatius egész sor verséről például bizonyára nem. Joggal mutat rá Voltaire, hogy Horatiust bámulni és Ovidiust kifogásolni következetlenség. Érdemes egyébként szóról-szóra idézni, amit az a kétségtelen szakértő az Ars Ama- toriáról ír: „Livre trés décemment écrit, et dans lequel il n’y a pás un mot obscén e.” (Voltaire: Dictionnaire philosophique, Art. Ovidé.)

Független ettől, de mégis szorosan ehhez kapcsolódik a mű költői becsének kérdése. A klasszikus irodalmak hozzáértői mind egyetértenek abban, hogy a latin vers soha Ovidius előtt és utána sem emelkedett a formai tökélynek erre a fokára. „Nyelve hajlékony, gyöngéd bájt lehelő” és „a dévaj tárgy az elmésség és tréfa ezer csillogó fénybuborékában pattan szét”, mondja a műről két német méltatója.

Ovidius, aki egyéb munkáiban nem mutatkozik a kompozíció nagy művészének, az Ars Amatoriával ebből a szempontból is remeket alkotott. Nincs tanköltemény, amely kifogástalanabbul csoportosítaná tárgyát, következetesebben haladna lépésről lépésre és a figyelem el- lankadásának megakadályozására ötletesebben szőné bele a didaktikus előadásba az elbeszélő epizódokat. Miniatűr remekművecskéket, amelyek mindenkor a költemény gyöngyeinek számítottak s amelyek közül a Daedalus és Icarus repüléséről szóló epizód (a Matemorphoses-be felvett változatban) hosszú évszázadok óta iskolai latin olvasmány.

Egészen mesteri az Ars Amatoria életbölcsesége és lélektana is. Ovidius különösen a női lelket ismeri olyan fölényesen, hogy legtöbb észrevétele ma is hiánytalanul meggyőz, úgy, ahogyan kétezer év távlatából csak a klasszikusok képesek meggyőzni, mert örök emberi dolgokról írtak örök igazságokat. Ha így olvassuk a művet, nagyszerű tanulmányt kapunk benne a praktikus emberismeret és lélektan egy széles területéről. S akkor nekünk is el kell mondanunk: Naso magister erat.

Az Ars Amatoriának mindmáig ez az egyetlen teljes és formailag is hű magyar fordítása.

Gáspár Endre

ELSŐ KÖNYV

Van mifelénk, kinek a szerelem művészete újság?
Versemből okulást nyerve, kövesse tanom.

Fürge hajón vásznat s evezőt művészet igazgat,
Gyors kocsit ez gördít, Ámor is erre hajol.

Automedon lovait szekerén ügyesen zabolázta,
Tiphys a haemoni tat mestere volt a habon:

Engem Venus a csöpp Ámorhoz adott nevelőül,
Automedonja legyek s Tiphyse néki magam

Jól tudom én, hogy vad s berzenkedik ellenem is majd,
Gyermek azért mégis s enged a szónak e kor.

Phillüridész citerán művelte a zsenge Achillest
S a zene úrrá lett féktelen indulatán.

Az, ki barátot, mint haragost egykép megijesztett,
Egy koros aggtól - így tartja a hír - szepegett

S jobbját, melynek utóbb Hector sínylette csapását,
Szófogadón nyujtá sokszor az ütleg alá.

Chiron a hős csemetét, Ámort veszem én nevelésbe:
Két szeleburdi fiú, két szilaj isteni sarj.

Ám a konok bika is belegörnyed a terhes igába,
A telivér dühösen rágja a vas-zabolát,

Ámoron is majd csak fog a szó, noha mellemen íja
Sok sebet ejtett már s szörnyű szövetnéke gyújt.

Mennél jobban fáj, mennél keserűbbek a kínok,
Bosszúm is annál szebb lesz a kapott sebekért.

Nem fogom én Phoebusra, hogy ö ihlette meg elmém,
Leckéket nekem egy légi madár sem adott,

Nem toppant se Clio, se Clio egy húga elébem,
Míg a juhnyájat őrzém ascrai völgyek ölén.

Művem jóra tanít: fontold meg a váteszi intést.
Lantom igazmondó: légy vele, Venus anyánk.

El veletek, szüzek jelvényei, gyönge hajékek
És te redős ruha, mely hosszan a lábhoz omolsz!

Biztos enyelgésről, erkölcs igazolta gyönyörről
Szól ez a könyv; bűnnek benne nyomát se leled.

Nézd ki először, akit méltónak ítélsz szerelemre,
Hogyha újoncként jössz vívni szerelmi csatát;

Másodszor törekedj elnyerni szívét kegyesednek,
Légy harmadszor azon, hogy ki ne hűljön a láng.

Itt az irány: ez utat jelölöm ki neked szekeremmel,
Gyorskerekű fogaton jöszte, kövesd nyomomat.

Míg szabadon lehet és kényed-kedvedre csaponghatsz,
Válaszd meg, kire mondd: „Senkise kell, csak ez egy!”

Nem derűs égboltból fog öledbe potyogni a kedves,
Tenszemeiddel nézd, hogy kinek add szívedet.

Tudja a fürge vadász, hol akadhat az őz a hurokra,
Tudja, a mord vadkant mely szakadék fedi el;

A madarász otthon van a cserje között s a halász is
Ismeri jól a folyót, hol halak ezre nyüzsög.

Így neked is, mielőtt kiszemelnéd hosszú szerelmed
Tárgyát, tudnod kell, hol van az asszonyi had.

Nem kell, hogy kihajózz, a szeleknek eresztve vitorlád,
Semhogy hosszú utat járj be szerelmed után.

Perseus Andromedát komor India partjai mellől
Hozta s görög hölgyet vett el a trójai hős:

Ám neked annyi kecses hajadont kínál maga Róma,
Hogy jogosan szólhatsz: „Itt a világ java mind.”

Gargara nem terem annyi kalászt, venyigét se Methymna,
Annyi halat nem rejt víz, madarat se falomb,

Fényben az ég nem olyan gazdag, mint Róma leányban.
Venus székhelye hős magzata városa lett.

Hogyha kifejletlen fiatalkor, amit szíved áhít,
Látsz, ahová csak lépsz, szép hajadont eleget.

Serdültebbre, ha vágysz, ilyen is fog akadni ezernyi,
Azt se tudod, melyikért törd magadat legelőbb;

És ha megállapodott hölgyek komolyabb kora csábít,
Bízvást elhiheted, van seregestül az is.

Pompeius árnya alatt kell csak járkálni, mikortájt
Hercules arszlánját hátba találja a nap,

Vagy hol a jó anya dús adománya tetézi fiáét
S messze talált márvány díszük a tarka falon.

Ott se haladj tova, hol képpel telefestve a csarnok,
Melynek az építő Lívia adta nevét

S hol Danaus lányát látod, ki fiútlanítani
Merte fivérét s vont karddal a zordon apát.

El ne kerüld Venust sem, Adonis hű siratóját,
Sem hol a héber nép szombati ünnepet ül,

Nézd meg a templomban Memphis tehenét is a gyolccsal,
Sok nővel teszi ez, mit vele tett Jupiter.

Kedveli Ámor a nyílt teret is - hinné-e akárki? -
S tűzre nem egyszer lel fórumi zajban a szív.

Ott. hol a márványból rótt Venus-templom alatt áll
Appiasz és bugyogó habja magasra szökell,

Bölcseket is gyakran hálóba kerít a kis Ámor
És aki más óvott rég, ma tanácstalan áll.

Sok jó szónokot itt cserben hagy a szó tudománya.
Új feladat vár rá: önmaga most a peres

S hátul a templomból kötekedve kacagja ki Venus;
Úr aki volt eddig, szolgasorért eped itt.

Főleg azonban járj a kerek színházba vadászni,
Célodnak ne keress megfelelőbb terepet.

Föllelsz ott mindent, ami jó, ami kedves a szívnek,
Egyszeri szórakozást s hosszú időre valót.

Mint a serény hangyák nyüzsgő hada fel meg alá fut,
Étkül szájában hordva a búzamagot,

Vagy mint méhraj, amely a berekbe s a jószagú rétre
Érve, csapong a virág és a kakukkfű között,

Úgy fut a szebbnél szebb asszonyhad a látnivalókhoz
S gyakran a választást megnehezíti a szám.

Jön, mert nézni kíván s nézetni akar valamennyi.
Szűzi szeméremnek végveszedelme e hely.

Ünnepet, ily viharost, Romulus rendelt legelőször:
Szép szabin asszonyokat nyertek a nőtlenek ott.

Márvány körpadokat nem függönyözött lepel akkor,
Sáfránytól sem volt még a gerenda piros.

Dísztelenül állott a Palatium erdeiben nőtt
Szálfa s a színfalakat nem cicomázta ki kéz.

Gyepből rögtönzött lépcsősoron ültek a nézők
S lomb, milyen éppen akadt, fedte kuszáit hajukat.

Most ki-ki jói szétnéz, kiszemelve magának a szüzet,
Kit kíván s szíve vad gerjedelemre hévül.

Akkor a tuszk fuvolás nyekegő ütemére a színész
Talpa alatt hármat dobban a sima porond

S harsány taps közepette (szabályra e taps nem ügyelt még)
Jelt ad a nép ura, hogy rajta, a préda felé!

Talpra szökik szaporán mindannyi, hörögve a vágytól
S izmos karja körülfonja a nő derekát.

Mint repeső gerlék menekülnek ijedten a sastól
S mint a szopós bárány megfut az ordas elől,

Úgy iszonyodtak el itt is a nők a vadul rohanóktól,
Nem tartotta meg arc egy sem az addigi színt.

Mert ha a félelem egy is, alakja ezerszeresen más.