Kate-nek, az én nagyszerű ügynökömnek,
akinek a bölcsessége, kitartása,
megértése és támogatása nélkül sehol sem lennék.
Köszönettel és szeretettel az egyik erős nőtől a másiknak.

PROLÓGUS

AUSCHWITZ-BIRKENAU / 1943. DECEMBER

ESTHER

Esther mindig varázslatosnak találta, valahányszor szülésnél segédkezett, de csak a saját babája születésekor fogta föl igazán, mekkora csoda is ez. Hogyan hozhatta létre ezt a tökéletes, apró lényt? Hogyan jöhetett elő csontvázra fogyott testéből ez a kis ember? Honnan van teje, amivel táplálja a lányát? És hogyan képes mindezt itt, a pokolban is megcsinálni?

Egyetlen babának sem lenne szabad Auschwitz-Birkenauban lennie, de egyetlenegyet sem lenne szabad elvinni onnan.

– El kell rejtenem – mondogatja újra meg újra, de a fából ácsolt emeletes ágyakban nincs hova tennie.

Auschwitz-Birkenauban nincsenek szőnyegek, sem párnák vagy székek. Egyik nőnek sincs egyebe a csíkos rabruháján kívül, a matracokban csupán pár marék szalma, a takarók nem elég vastagok, hogy beburkolják fagyott végtagjaikat. Esthernek csak a többiek segítségével sikerült életben tartania a kislányát ez alatt a két feledhetetlen nap alatt: megosztották vele az amúgy is kevés fejadagjukat. Ha el is tudta volna rejteni a kicsit a barakk mélyére, biztosan meghalt volna.

Megsimogatja Pippa selymes haját. Szőke, és ez maga is csoda. A nácik szeretik a szőke kisbabákat. Esther tudja, hogy elveszik majd tőle a gyerekét, és odaadják valami „egészséges német nőnek”, de akkor legalább életben marad. Biztonságban lesz.

De nem maradhat Esthernél.

Végül is, mi a jobb a gyerekednek: ha meghal veled, vagy ha életben marad nélküled?

Ilyen lehetetlen kérdésekkel szembesültek a lágerek lakói. Esther már annyiszor átélte ezt más nőkkel, de most a saját, még mindig lüktető méhébe nyilall a kérdés. Pippa már nincs a testében, de a lánya lénye áthatja minden sejtjét, és ha majd elveszik tőle, újra fölszakadnak a sebei.

Mert igen, el fogják venni tőle. Esther nem tudja elrejteni a lányát a nemzetiszocializmus mindent látó és mindent gyűlölő szeme elől, de van valami, amit megtehet.

– Meg kell jelölnöm.

A kezébe veszi a tetoválótűt. A zsidó csecsemők karjába tilos számot tetoválni, de Esther a saját számát oda tudja írni a pici hónaljába, a redőcskék közé. És egy nap majd, ha vége ennek az őrületnek, rátalálhat a lányára. Halvány reménysugár ez csupán, de elég ahhoz, hogy ne szakadjon darabokra abban az iszonyatos pillanatban, amikor a drága újszülöttjét elveszik tőle.

Esther fogja a tűt, és bevési a számokat. A kicsi szeme tágra nyílik a döbbenettől, halkan nyöszörög, de nem ellenkezik tovább. Talán túl gyenge hozzá, de az is lehet, hogy érti valahogy.

– Jól van, jól van – vigasztalja Esther. – Nem tart soká. De megéri, mert így valóban az enyém leszel.

Valóban? Esther még két napig tarthatja a karjában Pippát.

– Szeretlek – mondogatja a kicsinek. – Szeretlek, örökké szeretni foglak, és addig kereslek, míg meg nem talállak.

Pippa a kék szemével fölnéz az anyjára.

A negyedik napon azonban valaki bekiabál a barakk ajtaján:

– Megjött az autó.

Itt vannak hát. Eljöttek. A küszöbön álló elválás gondolatára mintha villám csapna Estherbe, magához szorítja a babát, és csókkal zárja le kék szemét, hogy ne lássa, amint az anyja átadja őt az ellenség mohó kezébe.

– Sajnálom, Pippa – zokogja. – Bocsáss meg.

Az ajtót szinte teljesen elállják az SS-katonák. Egy jól szabott kabátból előtűnik egy manikűrözött kéz, és úgy kap a kisbaba után, mint valami ragadozó a zsákmányáért.

– Vigyázzanak rá – könyörög az anya.

– Miért ne vigyáznánk? – horkan föl a férfi. – Jó leánya lesz a Birodalomnak.

Kegyetlen kacaj harsan, bélelt csizmák kopogása hallatszik, és már el is tűntek. Esther a földre rogyva vár. Bár mindene sajog, a teste nem szakadt szét apró darabokra. Egyáltalán nem. Sőt, ellenkezőleg: minden porcikája megkeményedik a dühödt, keserű elszántságtól. Nem hagyom, gondolja, hogy megússzák. Nem győzhetnek.

Igenis, jobb, hogy a gyereked életben van. A remény hatalmas fájdalommal jár, ugyanakkor a legtöbb erőt is az adja. Mostantól az Esther célja, feladata, hajtóereje, hogy megtalálja a kislányát. Ez ad értelmet annak, hogy életben maradjon a fagyos, mocskos, félelmetes Auschwitzban.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

STALINSTADT, KELET-NÉMETORSZÁG

1961. MÁJUS 18., KEDD

OLIVIA

Olivia nem arra ébredt, hogy dörömbölnek az ajtón, nem is a férfi hangjára, ami kimért volt, de ellentmondást nem tűrő, sem az anyja határozott válaszára. Az apja aggodalma kúszott be az álmába, az ugrasztotta ki az ágyból. Filip kedves, békés ember volt, de akkor éjjel dühösnek tűnt.

– Vele megyek, különben nem megy sehova.

– Férfiaknak tilos – hangzott a nyers válasz.

Olivia szíve hevesen vert, miközben a köntöse után nyúlt, ám meggondolta magát. Az ember nem áll a Stasi elé hálóruhában. Így aztán az előző este a székre dobott ruháját vette föl. Az anyja haragudott volna, ha látja – ő ragaszkodott a rendhez –, de Olivia túlságosan is fáradt volt ahhoz, hogy összehajtva betegye a ruháját a fiókba. Most kapóra jött, hogy elöl volt, úgyhogy magára kapta a Freie Deutsche Jugend kék blúzát és fekete szoknyáját, de nem törődött sem a gyapjúharisnyával, sem a kék-fehér kendővel.

Lent még mindig beszélgettek, de érezhető volt, hogy a férfi türelme kezd elfogyni, azért aztán a lány gyorsan kinyitotta a szobája ajtaját. A szülei egymás mellett álltak a hallban, előttük egy zömök férfi vastag nagykabátban úgy állt a küszöbön, mintha minden az övé lenne.

– A Stasi a Párt pajzsa és kardja – motyogta magában Olivia. Ezt tanulták az iskolában. – Ha jó szocialista vagy, nincs félnivalód az Állambiztonsági Minisztériumtól. – Olivia mindeddig el is hitte ezt, de most, hogy a tiszt ott állt az éjszaka közepén a hallban, nem tehetett róla, egész testét átjárta a félelem.

– A feleségének nem esik bántódása… uram – mondta a tiszt, de a később hozzátett „uram” nem sokat javított a helyzeten.

Esther, Olivia anyja, a férjére nézett, keményített ápolónői egyenruhája szinte kísértetiesen fehérlett a hallba beszökő holdfényben.

– Csak egy szülésről van szó, Filip. Csak egy anyához megyek.

– De fogvatartotthoz, drágám – felelte a férfi. – Veszélyes lehet.

– Épp ezért vigyázunk a feleségére – vetette oda a Stasi-tiszt, aki kezdett dühbe gurulni, és Olivia tudta: az viszont valóban veszélyes.

– Majd elmegyek vele én. – Mindenki ránézett, és a lány arra gondolt, bárcsak rászánta volna azt a pár percet, és mégis fölvette volna a harisnyáját. Előresietett és benézett az öccsei szobájába, nem ébresztették-e föl őket. – Én elkísérem anyut.

– Nem kell, kislányom – felelte Esther.

– Nem kell, de akkor is megyek, mert akarok.

– Rendben – mondta a Stasi-tiszt –, akkor jöjjön, nincs vesztegetni való időnk. Zengett a sikoltozásától a folyosó, amikor elindultam onnan.

Esther alig észrevehetően elmosolyodott.

– Nem szokatlan dolog.

Oliviának még mindig görcsölt a gyomra a félelemtől, de az anyja nyugalmát látva megnyugodott ő is, és úgy, ahogy volt, mezítláb, belebújt az iskolai cipőjébe. A férfi ránézett Olivia FDJ-blúzára, elismerőn biccentett, majd elvette a kabátot Filip kezéből, és rásegítette a lányra.

– Köszönöm.

– Vigyázzatok magatokra – szólt Filip, és megcsókolta mindkettejüket.

Filipen még mindig látszott, hogy aggódik, de Olivia már biztosabbnak érezte magát. Hiszen nem ők vannak bajban, hanem segítenek a hazájuknak. Félelmét egyre nagyobb izgatottság váltotta fel. Már korábban is segédkezett az anyjának a szüléseknél, néhányszor még éjszaka is, de nem ilyen drámai körülmények között. Mi lesz majd, ha az iskolában is elmondom holnap? – gondolta.

A hold magasan ragyogott Stalinstadt fölött, ezüstös fénnyel vonta be az új, a tökéletes szocialista várost. A háztömbök szimmetrikus sorokban álltak, a város lakóinak munkahelye, a vasmű füstje úgy szállt föl, mintha a hold vonzotta volna. A házukkal szemben álló német–szovjet barátság emlékoszlopára két sárga foltot festett a furgon fényszórója. Olivia automatikusan tisztelgett az emlékmű előtt, majd megint összeszorult a szíve, ahogy meglátta a rájuk váró autót.

– Üljenek be, kérem.

A tiszt kinyitotta az ormótlan szürke furgon ajtaját; Olivia visszahőkölt. Mindenki ismerte ezeket az autókat, de senki sem akarta megismerni a belsejüket is.

– Én… nem…

– Beszállni! – horkant föl a tiszt, és épp hogy be nem lökte a két nőt a szűk kis helyre.

– Baj… – suttogta Olivia, de a szavát elvágta a becsapódó kocsiajtó zaja.

– Nem, nincs semmi baj, Liv – felelte az anyja lágy hangon. – Ülj le, és próbálj meg nem aggódni.

A furgonban öt aprócska cella volt, mindegyikben kemény fapad, és egy kampó a bilincseknek. Az ajtajuk szerencsére nem volt bezárva, és a lány látta, hogy az anyja szépen leül az egyikbe, egyenes háttal, lábát összezárva, orvosi táskája az ölében. Oliviának hevesen dobogott a szíve, amikor be akart ülni a következő rekeszbe, de mivel majd’ egy fejjel magasabb volt az anyjánál, alig fért be. Erős csontozatú volt, afféle kakukkfióka a verebek közt, de ez azt jelentette, hogy a hosszú lábával legalább kitámaszthatta az ajtót, és láthatta az anyját.

– Hova megyünk?

– Nemsokára megtudjuk, szívem.

Olivia vonakodva bólintott. Az NDK-ban senki sem tudott többet, mint amennyi szükséges volt. És ez így is volt rendjén. Mindent az állam irányított, az egyénnek az volt a dolga, hogy tegye, amire utasítják. Valamennyien a közösség egy kis része vagyunk, idézte föl Olivia, és ha beilleszkedünk a helyünkre, minden működni fog. De akkor is jó lett volna tudni, hogy mennyi időt kell eltölteniük ebben a rémséges furgonban, perceket, órákat vagy…

– Jaj! – szakadt ki a lányból, amikor a kocsi hirtelen megállt. Hallották, ahogy csörömpöl a kinyíló garázskapu, aztán az autó zötyögve megindult, majd újra becsukódott a garázs.

Esther megfogta Olivia kezét.

– Minket nem fenyeget veszély.

Olivia hitte is meg nem is, amikor kinyílt a furgon ajtaja, és kiszállították őket egy fehér falú garázsba, majd két lépcsőfokon föl a Stasi börtönének éles fénnyel megvilágított, keskeny folyosójára. Kétoldalt súlyos fémajtók voltak hatalmas zárakkal, és kis, rácsos ablakkal mindegyik ajtón.

– Ne nézz körül – súgta oda Esther.

Olivia azonban nem tudott ellenállni. Látott néhány nőt és férfit, a legtöbben magzatpózban feküdtek a keskeny priccsen, amelyen még takaró sem volt. A tiszt nógatta őket, hogy menjenek csak tovább a félelmetes épületben. A lány minden bizalmát az anyjába vetette, hogy követni tudja a pokolba.

– Na, tessék! – mondta a tiszt, és fölemelte a kezét, amikor halk nyöszörgést hallottak a folyosón. – Hallgassa csak. Hát muszáj ekkora felhajtást csinálni?

– Azért vagyunk itt, hogy kiderítsük – mondta Esther. – Lehetnek komplikációk.

A tiszt megvonta a vállát. Megállt az egyik vasajtó előtt, hármat kopogott, mire egy nő a népi rendőrség, a Volkspolizei szürkészöld egyenruhájában aggodalmas arccal ajtót nyitott.

– Itt a szülésznő – szólt a tiszt, és beljebb terelte Esthert.

– Végre! – kiáltott föl a rendőrnő, és megfogta Esther karját. – Valami baja van, az biztos.

Olivia követte Esthert a kis helyiségbe, és elállt a lélegzete az elé táruló látványra. A fogvatartott egy sovány kis nő volt, nem lehetett idősebb a tizenhét éves Oliviánál, hatalmas hasa volt, és rövidre vágott, feltűnő zöldre festett haja. Vonaglott kínjában, ahogy a bilinccsel oda volt láncolva egy csőhöz, olyan volt, mintha föl akarna mászni a falra.

– Valóban nagy baj van – helyeselt Esther, és odalépett. – Szerencsétlen nőnek mozognia kéne tudni.

– Az nem lehetséges – felelte a rendőrnő. – Biztosítani kell, mert veszélyes lehet.

– Úgy néz ki?

– Hát nem… – szólt a rendőrnő, és az ajtóra nézett, de a tiszt már elment. Ahogy vége volt a fájásnak, és a nő nekidőlt a falnak, hallatszott, ahogy a tiszt léptei egyre távolodnak a folyosón.

– Maga ügyesnek tűnik – mondta Esther a rendőrnőnek éles hangon –, a lányom pedig nagyon erős. Nem lesz semmi baj.

A nő előbb Oliviát mérte végig, majd a foglyot.

– Rendben, de maga a felelős, ha mégis.

– Természetesen.

A rendőrnő ekkor kinyitotta a bilincset, a fiatal nő pedig lerogyott a földre. Esther odalépett mellé, és intett Oliviának, hogy segítsen az ágyhoz támogatni.

A fogvatartott kinyitotta a szemét, és zavartan nézett rájuk.

– Meghaltam?

Esther rámosolygott.

– Pont fordítva, drágám, épp életet készül adni. Hogy hívják?

– Claudia.

– No, Claudia, akkor pihenjünk kicsit, aztán… Látom, újra jönnek a fájások. – Claudia megvonaglott, de Esther szorosan tartotta, és mélyen belenézett a rettegő szempárba. – Lélegezzen, így, orron át beszívni, szájon át kifújni. Jól van. Működjön együtt a fájással, drágám. Ez csak azt jelenti, hogy épp most nyílik meg a teste, hogy ki tudjon jönni a baba. Lélegezzen, úgy, úgy, nagyszerű, jól csinálja!

Olivia a háttérben maradt, nyelte vissza a könnyeit, ahogy elnézte az anyját, aki csodát tett Claudiával: a nő a fájás végén ernyedten feküdt az ágyon.

– Nagyon jól van. Hadd lássam, hol tartunk, jó? Ó, remek, már nincs sok hátra, Claudia. Ezért fáj annyira, mert a baba már mindjárt kibújik. Ha azt csinálja, amit mondok, nemsokára vége, és a karjában tarthatja a kicsit.

Claudia erőtlenül elmosolyodott.

– Bárcsak Frank is itt lehetne!

– A férje?

Claudia bólintott.

– Velem akart lenni. Tudom, ez nem megszokott dolog, de ő szerette volna, azt mondta, az a helyes, hogy ő támogasson… – Elfúlt a hangja, felzokogott, majd egy újabb fájástól görcsbe rándult az egész kis teste, és már csak a légzésre összpontosított.

Olivia a rendőrnőre nézett, aki visszament az ajtóhoz, majd Claudiára.

– Miért van itt bent? – súgta oda.

Claudia ernyedten a hajára mutatott, és beletúrt a zöld fürtökbe.

– Felforgató elem vagyok, államellenes.

Olivia levegő után kapott. Gyakran figyelmeztették őket, mivel jár, ha valaki a gondoskodó állam ellen lázad, de még sosem találkozott senkivel, aki ténylegesen el is követett ilyesmit.

– Komolyan?

A fiatalasszony megvonta a vállát.

– Ezek szerint. Pedig én csak tréfáltam. Olyanok voltak a ruháim, mint a krumpliszsák, és azt gondoltam, hogy…

Olivia összeráncolta a homlokát.

– De biztos csinált valamit. Biztos…

– Olivia! – szólt rá Esther élesen. – Nem most van itt az ideje a politizálásnak.

Olivia összerezzent.

– Persze, anya, bocsáss meg – mondta, majd közelebb hajolt az anyjához. – De iszonyatos itt bent… úgyhogy…

– Nem, az iszonyatos nem ilyen. Az iszonyatos az más.

Esther hangja élesen csengett, amitől a lány azonnal elhallgatott. Az anyja olyan nyugodt, erős és gyengéd volt, hogy a lány néha el is felejtette, miken ment át.

– Bocsáss meg – ismételte meg Olivia.

Esther kicsit megrázta magát, mintha a múltat akarná elűzni, és rámosolygott a lányára.

– Nincs miért bocsánatot kérned, szívem. Most pedig kérlek, hozz vizet. És azt a törülközőt is add ide. Úgy látom, megjelent a baba feje.

Olivia megkönnyebbülve vitte oda az anyjának, amit kért, majd odaállt Claudia fejéhez. Tudta, a kisbaba csodás ajándék. És azt is, hogy minden nő kötelessége annyi gyereket szülni, amennyit csak bír, hogy a háborúban az ellenség golyója által elesett szegény férfiak helyébe léphessenek, így pótolva a veszteséget. Tudta azt is, hogy ha itt az ideje, majd ő is teljesíti a kötelességét. Abban azért nem volt egészen biztos, hogy ennyi mindent meg akar tudni a szülésről már előre.

Claudia beletúrt a zöld hajába, és úgy visított, mintha valaki széttépné, Esther pedig nyugodt mozdulatokkal simogatta a hátát, és közben azt duruzsolta neki, hogy nagyon jól csinál mindent.

– Jön! Jön a baba, Claudia. Még egyet nyomjon!

Akkor Claudia egy hatalmasat üvöltött, és megjelent a cellában egy új kis élet.

– Fiú – jelentette ki Esther, a kicsi meg harsányan felsírt. – Kisfia van, Claudia.

Esther biztos kézzel fogta a babát, Olivia odasettenkedett, hogy lássa. Milyen hatalmas! Hogy volt képes Claudia erre? Esther odanyújtotta neki a kisfiút.

– Én fogjam meg? – kérdezte a lány, és a rendőrnőre nézett, de az az ajtónál állt, és valakivel beszélgetett a rácson át.

– Igen, légy szíves, nekem el kell vágnom a köldökzsinórt.

Olivia átvette a kicsit az anyja kezéből. A baba kicsit maszatos volt, de a bőre puha, és ahogy rugdosott a pici lábával, Oliviát elöntötte a csodálat.

– Milyen gyönyörű!

– Ugye? – szólt vissza Esther, ahogy elszorította a lüktető köldökzsinórt, és bólintott. – Most már odaadhatod az anyukájának.

Claudia már felült, az arca teljesen kisimult, ahogy a kisfiáért nyúlt, majd csókokkal borította.

– Kicsikém! Édes kicsi babám!

A kisfiú csücsörített, és amint az anyja kigombolta a blúzát, azonnal rá is kapott a mellére. Claudia felszisszent, majd elhelyezkedett, és miközben a babáját szoptatta, simogatta a pelyhes kis haját. A kicsi elégedetten nyöszörgött, és apró ujjával belekapaszkodott az anyjáéba.

Olivia hátrált, amennyire csak tudott a zsúfolt cellában, hogy kicsit magukra hagyja őket, de a szemét nem tudta róluk levenni.

– Veled is így történt? – súgta oda Esthernek, aki épp a méhlepényt vizsgálta. Esther összerezzent, és Olivia meglepődve nézett rá. – Úgy értem, a fiúkkal, Mordival és Bennel.

– Ja, értem, igen, persze. Az első pillanatok nagyon értékesek mind a mama, mind a baba számára.

Esther mintha zavarban lett volna, és Olivia kérdőn nézett rá, de az asszony kerülte a pillantását, és odalépett az ágyhoz.

– Jól csinálta, Claudia.

A kismama fölpillantott a babáról.

– Köszönöm, nagyon köszönöm. Maga nélkül nem ment volna.

– Ugyan már, dehogynem ment volna. A baba tudta, mi a dolga, nem igaz?

Claudia mosolyogva bólintott.

– Az lesz a neve…

Elhallgatott, mert valaki kivágta az ajtót. Fölpillantottak, amikor a Stasi-tiszt belépett, és ránézett a kisbabára.

– Fiú, rendben van – mondta, majd olyan gyorsan tépte ki a gyereket Claudia kezéből, hogy annak ideje sem maradt reagálni. – Majd teszek róla, hogy jó otthonba kerüljön.

– Micsoda? – szakadt ki Claudiából. A tiszt már elindult az ajtó felé, Claudia pedig kipattant az ágyból, vékony lábán végigfolyt a vére. Megragadta a férfi karját. – Hogy érti ezt? Mit csinál? Ő az én gyerekem!

– Már nem – hangzott a fagyos válasz. Olivia döbbenten nézett a tisztre, akinek a fekete kabátja éles kontrasztot képezett az izgő-mozgó kis rózsaszín csomaggal. – Maga felforgató elem, veszélyt jelent az államra. Nem bízhatjuk magára egy gyerek nevelését. Jó családba kerül, rendes szocialista családba.

– Nem vagyok felforgató, esküszöm, nem – sírta el magát Claudia, és már térden állva könyörgött. – Csak tréfából festettem be a hajamat. Nem jelent semmit. Tagja vagyok az FDJ-nek, esküt is tettem. És esküszöm most is, hogy rendesen fogom nevelni.

– Félő, hogy nem bízhatunk magában – felelte megrántva a vállát a tiszt, mintha csak egy tábla csokoládét vett volna el, nem pedig azt az életet, amelynek világra hozataláért az anyja annyit küszködött.

– Kérem… – zokogta Claudia, a tiszt azonban ügyet sem vetett rá, és elindult kifelé.

És akkor Esther odalépett hozzá.

– Nem – mondta, és egy pillanatra mindenki ledöbbent a cellában. Esther aprócska termetű volt, de a hangja betöltötte a helyiséget. – Uram, ezt nem teheti meg. Nem veheti el ezt a babát az anyjától.

– Hogy nem tehetem-e meg?

– Nem, mert ez kegyetlenség, elnyomás… – mondta – …épp az, ami ellen harcoltunk.

– Hogy merészeli ezt? – hörögte a tiszt.

Esther azonban tudomást sem véve a szavairól, és egész testében reszketve folytatta.

– Láttam már ilyet korábban is. Láttam, ahogy kitépik a csecsemőket az anyjuk karjából. Láttam, mekkora bajt okoz, micsoda tragédiát. A nácik szokása volt elszakítani a kisbabákat az anyjuktól. Azt hittem, mi jobbak vagyunk náluk. Azt hittem, a szocializmus arról szól, hogy együtt építjük a jövőt. Azt hittem, a családról, a közösségről és a közös értékekről szól.

– Ez így van, de ez a felforgató elem nem osztja a mi értékeinket.

– De akkor is ő az anyja a babának. Része a testének.

– Amivel az állam rendelkezik. Nem leszünk kegyetlenek a gyerekkel. Biztonságban lesz, és jó ellátást kap.

– De nem az anyjától.

– Azért, mert ő nem méltó rá.

– De…

– Maga mint szülésznő megtette a dolgát, most hagyja, hogy én is végezzem az enyémet. Ha ez a nő bebizonyítja, hogy lojális, lehet még másik gyereke.

– De az nem ugyanaz! – kiáltotta Esther a fájdalomtól elgyötört hangon.

A tiszt hátrahőkölt.

– Pasternak szülésznő, lehet, hogy maga is felforgató elem?

– Nem – szólalt meg most Olivia. – Az anyám lojális, jó és becsületes asszony.

– Akkor tegyen róla, hogy ilyen is maradjon, különben újra lesz alkalma megnézni ezt az épületet belülről.

Ezzel a tiszt már ott sem volt, kiviharzott karjában a névtelen kisbabával. Esther odarogyott Claudia mellé a földre, és vele együtt zokogott.

A nap első sugarai már rávetültek Stalinstadtra, amikor a furgon visszavitte őket az Alte Ladenstraßéra. Olivia kikászálódott a kocsiból; soha ennyire még nem örült, hogy hazaért. A tiszt a foga közül egy köszönömöt mormolt, majd elhajtott.

– Sajnálom, Liv, hogy ezt látnod kellett, de hálás vagyok a segítségedért – mondta Esther a lányának.

– Én meg örülök, hogy nem kellett egyedül odamenned, anyu.

Esther fájdalmasan felnevetett.

– Drágám, megéltem én ennél még sokkal-sokkal rosszabbat is.

Mindig ide lyukadtak ki, de Olivia tudta, miért. Tudta, hogy amikor az anyja annyi idős volt, mint ő most, elvitték oda, arra a helyre. Tudta, hogy az ott töltött idő az anyja minden sejtjében benne van, mégis, aznap este valami új is volt – mintha a fájdalom kútja még mélyebb lett volna, mint korábban.

Esther szomorú mosollyal nézett a lányára.

– Úgy látom, eljött az idő.

Oliviának elszorult a szíve.

– Az idő? Minek jött el az ideje?

– Az igazságnak, a teljes igazságnak – felelte, megfogta Olivia kezét, és az emlékmű előtt álló padhoz vezette. – Várni akartam a tizennyolcadik születésnapodig ezzel, kicsim, de úgy tűnik, az Istennek más tervei voltak. – Nagy levegőt vett, és szomorkás mosollyal nézett Oliviára. – Tudod, ugye, hogy te ott születtél, azon a helyen? És tudod, hogy az anyukád meghalt, téged elvittek, de mi megtaláltunk egy árvaházban, és hazahoztunk?

Olivia bólintott. A szülei nem titkolták előtte, hogy örökbe fogadták, és épp azt akarta mondani, mennyire hálás, mennyire boldog, hogy ebbe a családba tartozik, de a torkára fagyott a szó, mert most először szembesült azzal, hogy ezzel még nem teljes a történet.

Esther nyelt egy nagyot.

– Volt ott még egy kisbaba, akit elvittek, de az ő anyja nem halt meg. Az ő anyja… én vagyok.

Olivia érezte, ahogy Esther ujjai szorosabbra fonódnak a keze körül, épp úgy, ahogy az a szegény kisbaba szorította meg Claudia ujját arra a pár percre, ami adatott nekik, hogy együtt legyenek.

– Van egy húgod, Olivia – folytatta Esther remegő hangon. – Nem sikerült megtalálnunk, de valahol van egy kishúgod.

Olivia csak nézte az anyját, akinek az arcára kiült a fájdalom; olyan élesek lettek a vonásai, akár a jeges hajnali levegő.

– Neked van egy lányod?

– Van egy másik lányom is – javította ki Esther halkan. – És igen, pár napos korában elvették tőlem Auschwitz-Birkenauban.

– És nem találtátok meg?

– Nem.

Esther lehajtotta a fejét, és idegesen tépkedett egy képzeletbeli, kilógó szálat a makulátlan egyenruháján.

– És még mindig keresitek?

Esther hosszú ideig bámulta a kezét, aztán fölkapta a fejét, és belenézett Olivia szemébe.

– Nem, már nem.

– Már nem keresed a lányodat? – Esther szeme szinte égett a fájdalomtól, amitől Olivia nagyon elkeseredett. – Úgy értem, biztos megvolt rá az okod. Biztos vagyok benne, hogy…

– Már nem keressük – ismételte meg Esther. – És ennek több oka is van. Vajon jól tettük, hogy felhagytunk vele? Nem tudom. Életem legnehezebb döntése volt, és minden áldott nap kételkedem. De igen: már nem keressük.

Olivia már nyitotta a száját, hogy kérdezzen valamit, de Esther fájdalmas tekintete elhallgattatta.

– Majd holnap többet mondok. Most próbáljunk meg aludni, ha tudunk.

A lány bólintott, és némán ment az anyja után, de a szép szobák már kevésbé voltak otthonosak, mint korábban, az ágya kevésbé biztonságos, és Olivia csak feküdt ott, míg a nap föl nem jött, és arra gondolt, hogy valahol a nagyvilágban van egy lány, aki többet jelent nála az ő drága szüleinek.

MÁSODIK FEJEZET

CAFÉ ADLER, NYUGAT-BERLIN

1961. MÁJUS 19., PÉNTEK

KIRSTEN

– Ajánlhatok hozzá egy fánkot? Nálunk a legfinomabb egész Berlinben. – Kirsten a legbájosabb mosolyát villantotta a fiatalember felé, aki a süteményeket nézte a pultban, és látszott, csábítja az a megmaradt kettő. – Ha mindkettőt megveszed, a másodikat fél áron adom.

– De akkor kettőt kell megennem – felelte a fiú, és fölhúzta a szemöldökét.

Nagyon helyes fiú volt. Talán nem Kirsten esete, annál vékonyabb volt, és komolyabb, de határozottan helyes.

– Nincs senkid, akivel megoszthatnád? – kérdezte a lány, fölnézve a frufruja alól, és remélte, hogy még kitart a frizurája, amit reggel órákon át csinált.

– Olyan, aki megérdemelné Berlin legjobb fánkját, olyan nincs.

– Akkor, azt hiszem, mindkettőt neked kell megenned – mondta Kirsten kuncogva.

– Vagy neked adhatnám az egyiket.

A lánynak nagyot dobbant a szíve. A fiú a húszas éveiben lehetett, néhány helyes műszaki egyetemistával jött ide.

Kirsten elhúzta a száját.

– Munka közben nem szabad ennem – mondta.

– Eltehetem neked, amíg végzel.

– Hát… én…

– Mozgás, Kirsti – szólt rá a kolléganője, Sascha mosolyogva, ahogy elhaladt arra –, valakinek dolgoznia is kell – tette hozzá, majd szó nélkül elvette a két fánkot.

Kirsten a száját is eltátotta, és csak nézte, ahogy Sascha odaadja a süteményt egy idősebb, testes nőnek, akinek a szoknyáját két nyűgös gyerek rángatta.

A helyes fiú színpadiasan nagyot sóhajtott.

– Úgy látom, így aztán egyikünk sem esik kísértésbe.

– Ebben nem vagyok annyira biztos – szaladt ki a lány száján anélkül, hogy meggondolta volna, mit mond.

A fiú elnevette magát, Kirsten pedig érezte, hogy dühében elpirul. Micsoda egy hülye vagyok, gondolta, de a fiú odahajolt a pultra, és így szólt:

– Igazad lehet. Dieter vagyok, Dieter Wohlfahrt.

– Kirsten – dadogta a lány.

– Tudom.

– Honnan?

A fiú a lány blúzára tűzött névtáblára mutatott, Kirsten meg még jobban elvörösödött. Dieter biztos azt gondolja, hogy ő egy naiv kis iskolás lány, és igaza is van.

– Kirsten Meyer – tette hozzá gyorsan. – Egy márka lesz.

– Köszönöm. Talán legközelebb majd fánkozunk – mondta a fiú, letette az egymárkást a pultra, fogta a kávéját, és elindult a többiek felé, de visszafordult. – Amúgy tetszik a ruhád. Nagyon… különleges.

Mire a lány bármit is válaszolhatott volna, a fiú már ott ült a zajos baráti társaságával az ablaknál. Az egyik lány csinált neki helyet a padon maga mellett, és Kirsten duzzogva nézte, ahogy Dieter leül mellé. Miért is lenne Dieternek, a jóképű egyetemistának ideje egy tizenhét éves pincérlányra, aki maga varrja a ruháit? Csak kedves akart lenni.

Kirsten erőltetett mosollyal fordult oda a következő vendéghez, és megpróbált nem túl gyakran az ablaknál levő asztal felé pillantani, de nem volt könnyű. A Dieter mellett ülő, nagyon csinos lánynak fényes, gesztenyeszín haja volt, és divatosan öltözködött. Kirsten irigykedve nézte, megcsodálta a tökéletesen feszülő Levi’s farmerját. Ó, mennyire szeretett volna ő is olyat, de nem engedhette meg magának.

Tetszett neki a ruhám, emlékeztette magát, és végignézett az A vonalú, piros pamutvászon ruháján, amelyet órákon át varrt, a Twen ifjúsági magazin képei alapján. Meg volt elégedve a végeredménnyel, de tudta, mégsem olyan tökéletes, mint a boltban vett, és persze nem is márkás, mint egy Levi’s.

Rossz dolog szegénynek lenni, gondolta a lány, de megharagudott magára. Anyu rengeteget dolgozik, hogy nekem és az öcsémnek mindenünk meglegyen, nem szép dolog tőlem, gondolta, hogy többet akarok. Tudta, hogy valaha jómódúak voltak, és az életük sokkal könnyebb lenne, ha ez még mindig így lenne. Volt egy fénykép róla és a szüleiről egy hatalmas ház ajtajában Charlottenburgban, de az még a háború alatt készült. Utána eltűnt a ház, és eltűnt vele az apja is.

Az iskolatársai közül olyan sok gyerek vesztette el az apját a háborúban, hogy Kirsten nem is érezte a sajátjának a hiányát, de a házat nagyon sajnálta. Megörökölték a nagyszülei kényelmes lakását a Bernauer Straßén, és szemben velük lakott a nagynénje, Gretchen, aki özvegyasszony volt. Kirsten tudta, hogy hálásnak kellene lennie, de nem értette, hogyan tarthatta meg Gretchen a lakását, amely nagyobb és szebb volt, mint az övék. Az anyja és a nagynénje férje is Németországért harcolt, de úgy tűnik, az egyik becsülettel, míg a másik…

Ha Kirsten meg merte kérdezni az anyjától, mi történt az apjával, az asszony dühösen azt kiabálta, hogy Jan az ő számára „halott”, és nem volt hajlandó beszélni sem róla. Az öccse, Uli azt mondta, a papa biztos náci volt, és minden vagyonát elvesztette, mert „gyűlöletes ideológiákat” szolgált, aminek volt ugyan értelme, de Kirsten nem akart túlságosan belegondolni.

– Igyekezz, Kirsten, várnak a vendégek!

Kirsten összerezzent.

– Bocsánat, Frau Münster.

A főnöknője helyes asszony volt, ám szigorú, nem akart vele ujjat húzni. Tudta, jobban kell figyelnie.

A műszak hátralevő részében Kirsten kávét főzött, süteményt adott ki és mosogatott, mindezt a tőle elvárt ragyogó mosollyal. Ahogy alkonyodott, az egyetemisták snapszot rendeltek, és egyre hangosabbak lettek. Kirsten megesküdött volna rá, hogy Dieter többször is ránézett, és amikor a lánynak le kellett szednie a poharakat, odament segíteni neki.

– A következő körre csatlakozhatnál hozzánk – javasolta a fiú.

Kirsten azonban ezt sosem merte volna megtenni, ráadásul a zenegépből megszólalt Marlene Dietrich, mire a fényes hajú lány fölállt és énekelni kezdett, így aztán Kirsten gyorsan behátrált a pultba.

A lánynak bársonyos, de erős hangja volt, és amikor befejezte a dalt, a kávézóban mindenki megtapsolta, a diákok pedig éljeneztek:

– Bravó, Astrid!

Sascha grimaszokat vágott, és azt mondta, persze az az átkozott lány még énekelni is tud, amitől Kirsten kicsit jobban érezte magát. Örült, ahogy közelgett a záróra, és ő nekiláthatott letörölgetni az asztalokat. Már majdnem Dieter és a barátai asztalánál tartott, amikor belépett az öccse, Uli, és kiváló időzítéssel éppen előttük botlott meg hosszú kamaszlábaiban.

Felharsant a kacagás, Uli meg fülig vörösen feltápászkodott.

– Szia, Kirsten – szólt, kicsit talán túl hangosan is. – Anya küldött, hogy kísérjelek haza.

A lány úgy érezte, ott helyben megüti a guta. Viszketett a hónalján levő seb, de ellenállt a kísértésnek, hogy megérintse. Pici korában megégette egy forró serpenyővel, és amikor nagyon melege volt, a seb mindig fellángolt, de abban a helyzetben a legkevésbé sem akart vakarózni, mint egy majom.

– Vigyázz, Kirsten – szólt neki oda Astrid –, nehogy te is hasra essél!

– Jobb lenne, ha hanyatt esne – kiáltott közbe az egyik fiú.

– Fogd be, Jensen! – kiáltott rá Dieter. Kirsten úgy érezte, ezért most hálásnak kellene lennie, de annyira meg volt ijedve, hogy ez sem érdekelte. Miért nem mennek már?

Megkönnyebbült, amikor Frau Münster kijött, a karját összefonta a mellén, és szigorúan rászólt a fiúkra, hogy záróra. A társaság nevetgélve kitódult az utcára, és azt beszélték meg, melyik táncos helyre menjenek. Kirsten megint csak megpróbált nem dühösnek lenni, amikor a kezébe vette az aznap esti egyetlen táncpartnerét: egy meglehetősen állott szagú, régi felmosófát.

– Bocs, hogy kínos helyzetbe hoztalak – mondta neki Uli, amikor valamivel később kiléptek a kávézóból, és elindultak a metró felé.

– Semmi baj – vágta rá a nővére –, hülye egyetemisták voltak.

Uli felnőttesen felkínálta a nővérének a karját, és Kirsten egy pillanatnyi habozás után el is fogadta. Péntek este volt, és Berlin központjában csak úgy nyüzsögtek az emberek, vacsorázni vagy moziba mentek, vagy, mint Astrid és Dieter, valamelyik táncos helyre, amelyből rengeteg nyílt a háború borzalmait lassan kiheverő városban. Még mindig sok bombatölcsér és üres házhely volt mindenütt, a házakon golyónyomok éktelenkedtek, de folyamatosan új házak is épültek, a gazdaság dübörgött, és a berliniek elszánták magukat, hogy élvezni fogják az életet.

Kirsten körülnézett: tetszett neki szülővárosa nyüzsgése. Berlin az ellentétek városa volt: politikailag kettészakították, de egészként működött. Amikor Németországot a háború után a győztesek parancsnoksága alatt kettéosztották, az oroszoké lett a keleti fele, míg a briteké, amerikaiaké és franciáké a nyugati. Ahogy az oroszok a keleti blokk minden országát egymás után hajtották az uralmuk alá, köztük a Német Demokratikus Köztársaságot is, legördült Európában a vasfüggöny, az őrökkel védett szögesdrót kerítés, amely megakadályozta, hogy a mögötte lévők távozzanak.

Az egyetlen kivétel Berlin volt, ez a csodálatos város. Mint Hitler fővárosának, különleges státuszt szántak neki, és bár Kelet-Németország kellős közepén feküdt, szintén kettéosztották. Nyugat-Berlin kijelölt közúti és vasúti vonalakkal kapcsolódott Nyugat-Európához, Kelet-Berlint pedig semmi más nem választotta el Nyugat-Berlintől, mint a régi kerületek határain futó névleges vonal. A Bernauer Straße, ahol Kirsten lakott, épp ilyen volt: az ő házuk oldala a szövetségesek szektorába került, az utca szemközti oldala viszont a szovjetekébe, ám ezt senki sem vette komolyan.

Így aztán azok, akiknek nem tetszett az élet keleten, elutazhattak Berlinbe, szabadon járkálhattak az utcán, és felülhettek egy, a szabad világba vezető vonatra. A hatóságok megpróbáltak szigorítani ezen, ha valakinél túl sok poggyász volt, azt feltartóztatták és visszaküldték, de ennél többet nem tehettek tényleges határkerítés nélkül, és ugyebár az csak nem jutna eszébe senkinek, hogy egy városon keresztül falat húzzanak föl?! A berliniek így aztán élték a világukat, átjártak a szektorok közt, és szabadon válogattak a nyugati városrész fényes rock and roll-bárjai vagy a keleti rész füstösebb és kopottabb helyei közt.

Azon a meleg májusi estén mintha mindenki az utcán lett volna.

– Uli, beülünk valahová egy Coca-Colára? – kérdezte hirtelen ötlettől vezérelve Kirsten.

A fiú döbbenten nézett rá.

– Anya nem aggódna?

– De, biztosan. Na, gyere, akkor menjünk haza – mondta nagyot sóhajtva Kirsten.

Elindultak lefelé a metró megállójának lépcsőjén, lassan elnémult az utcán még hallható zene és lárma.

– De elmehetünk – mondta Uli –, ha akarsz. Úgy értem, felőlem lehet. Én csak…

– Semmi gond, Uli. Amúgy is elég fáradt vagyok.

A fiú aggódó arccal nézett a nővérére, aki megszorította a karját. Uli nagyon aggodalmaskodó, sok mindenben épp az ellentétem, gondolta a lány. Kirsten szőke volt, és kék szemű, a fiú pedig sötétbarna, a szeme is akár a tölgyfa kérge. Vékonyabb is volt a lánynál, különösen, amióta így növésnek indult, és bár Kirsten úgy vélte, pár év múlva nagyon jóképű lesz, egyelőre csak egy esetlen kamasz volt. De nagyon aranyos.

– Gyere – mondta Kirsten, ahogy bejött a szerelvény –, ma este melyik állat szeretnél lenni?

Uli hálásan rámosolygott a lányra. Kicsi korukban játszották ezt. Lotti, az anyjuk rendszeresen vitte őket az állatkertbe, az volt a kedvenc helyük a városban, órákat töltöttek boldogan kergetőzve a majomketreceknél, vagy odanyomva az arcukat a vízilóház üvegéhez. Ezen föllelkesülve találták ki azt a játékot, hogy „melyik állat szeretnél lenni?”. Ha elakadnának a tömegben, akkor zsiráf, ha az egyik Berlin környéki tó partjára kirándulnak, akkor víziló, a játszótéren pedig majom. Egy vasárnapi ebédnél Uli kivette a tálból az utolsó falat csirkehúst, és azt mondta, ő most keselyű szeretne lenni, de Lotti rászólt, hogy köszöni, van épp elég keselyű Németországban, így aztán a fiú nem mondta többet.

– Én pipra szeretnék lenni.

– Az a madár? Miért?

– Mert remekül táncol, így aztán elvihetnélek valahova ma este.

Kirsten elnevette magát.

– Majd otthon táncolhatunk.

– Jó – csillant fel a fiú szeme. – Anya talán előveszi a gramofont, és fölteszi nagypapa valamelyik swinglemezét.

– Ez jól hangzik.

Kirsten megint rámosolygott az öccsére, és megpróbált nem arra gondolni, hogy Dieter, Astrid és a menő barátaik a Wannéban vagy az Eden Saloonban a legújabb számokra ropják.

– És te mi szeretnél lenni?

– Tessék?

– Állat, te buta, melyik állat?

– Ja, persze. Oroszlánfóka, mert akkor fizetnének nekem az emberek, hogy nézhessék, ahogy mindenféle vicces dolgot csinálok.

– De miért? – kérdezte Uli gyanakvón.

A lány megvonta a vállát.

– Hát, pénzért. Te nem szeretnél gazdag lenni?

– De… biztos.

– Valamikor azok voltunk, tudod, a háború alatt.

– Jó, hát az náci vagyon volt, mások szenvedése árán.

– Csitt – fogta be Kirsten az öccse száját riadtan.

– Ez nem jelenti azt, hogy mi is olyanok voltunk – motyogta a fiú a lány ujjai között.

– Tudom, de akkor is… ez nem olyasmi, amit az ember közhírré akarna tenni. Már ha igaz.

– Hát persze, hogy igaz – sziszegte Uli. – Hát nem láttad azon a fényképen, hogy apa egyenruhában van?

– Igen, de háború volt, és mindenki egyenruhában járt.

– De nem mindenki viselt rajta halálfejet.

– Micsodát?

– Ha hazamegyünk, majd nézd csak meg a sapkáját. Ott van rajta a koponya és a lábszárcsontok. Az volt az SS jelképe.

– Komolyan?

– Hát még ezt se tudod?

Kirsten fölhúzta az orrát.

– Nem akarok ezekről a dolgokról tudni. Ez már a múlt, el kell felejtenünk. Németország ma az iparról szól, a sportról, meg…

– …az állatkertekről – segítette ki a fiú.

Kirsten tudta, hogy Uli csak megpróbálja jobb kedvre deríteni, de végül is ő hozta fel ezt a témát, azt az átkozott SS-t. Kirsten alig tudott valamit róluk, az iskolában nemigen tanították, de abban biztos volt, hogy Hitler elitcsapata volt: azok, akik a gettókat és a koncentrációs táborokat működtették. Már nem volt kedve táncolni. Még kakaót sem kívánt, pedig tudta, hogy az anyja szívesen főzne neki. A mai napjáról sem akart beszélni, csak ágyba bújni és aludni.

– Itt kell leszállnunk, Kirsti. Mindjárt otthon vagyunk.

A lány látta, hogy Uli még mindig szorongva néz rá, ezért megpróbált türelmesnek lenni a Bernauer Straße 106.-ig tartó rövid úton. Kirsten alig várta, hogy egyedül legyen a szobájában, és arról álmodozzon, hogy Dieter fölkéri táncolni. Felszaladt az első emeleti lakásukba, és megkönnyebbülve lépett be, de hamarosan újra elfogta a szorongás, mert hangokat hallott.

– Anyánál van valaki?

– Nem tudok róla. Talán Gretchen néni?

Megálltak, figyeltek, majd aggodalmasan néztek egymásra: a hang rekedt volt, és mély, egyértelműen férfihang.

– Anya! – kiáltotta Kirsten, és remegő kézzel fogta meg a nappali kilincsét.

– Kirsten? Csak nem Kirsten? – hangzott, az ajtó kicsapódott, és ők meglátták a nagydarab szőke férfit, izmos karján megfeszült a durva vászoning. – Hát – mondta a férfi, széttárva a karját –, képzeljétek, apátok hazajött.

HARMADIK FEJEZET

STALINSTADT, ALTE LADENSTRASSE 4G

OLIVIA

Olivia elfordította a kulcsot a zárban, és hálatelt szívvel lépett be a lakásba. Megérezte a frissen sült sábeszi kenyér meg a tyúkleves illatát, és hallotta a szülei halk duruzsolását, ahogy együtt főznek a konyhában. A barátai mindig csodálkoztak, hogy az ő apja főz. Voltak, akik rosszallották, egészen addig, amíg az osztályban ki nem derült, ahol is a szocializmus hőseként ünnepelték.

– A Német Demokratikus Köztársaságban – mondta a tanár – minden elvtárs egyenlő. A nemi szerepekre való felosztás egy nyugati, kapitalista elmélet, ami megakadályozza, hogy a munkaerő fele hozzájáruljon a közjóhoz.

Ettől aztán mindenki elhallgatott, de otthon ennél egyszerűbb volt a magyarázat. Filip elmondta, hogy még a házasságuk elején tanult meg főzni, amikor mint zsidónak a náci megszállás alatt nem volt szabad dolgoznia, és hogy nagyon élvezi. Néha még tréfálkozott is, hogy jobban főz, mint Esther, aki erre mindig azt felelte, hogy szívesen átadja neki a konyhát. Olivia mindkettejük főztjét szerette, de a legjobban azt, amikor együtt sürgölődtek a konyhában. Most is, ahogy belépett, magába szívta az otthon melegét.

Különös nap volt az iskolában. Kimerült volt, hiszen előző éjjel alig aludt, de még inkább az anyja szavaitól. A barátnőinek nem számolt be sem a furgonról, sem a börtönről, sem a zöld hajú anyáról, akitől elvették a gyerekét. Csak haza akart érni, hogy többet is megtudjon arról a másik kisbabáról, aki ugyanabba a pokolba született bele, mint ő.

Olivia tudta, hogy Auschwitzban született, és hogy örökbe fogadták. Esther és Filip nem titkolt előtte semmit: elmondták, hogy az apját agyonlőtték a nácik, és a vér szerinti anyját, Zofiát elemésztette a bánat, amiért őt kétnapos korában elvették tőle. Meséltek a nagynénjéről is, akit, amint megérkezett oda, arra a helyre, rögtön elgázosítottak, tőle kapta a nevét. Elmondták azt a csodát is, hogy őt megtalálták egy árvaházban, és onnan tudták, hogy ő az, hogy Esther beletetoválta a hónaljába az 58 031-es számot, amely ma is ott van.

Mindig mondogatták neki, mennyire örülnek, hogy ő is a családjukhoz tartozik, és a lánynak nem volt oka kételkedni ebben. Még akkor sem, amikor megszületett a két fiú, Mordechai és Ben. Olivia biztos volt a szülei szeretetében, és abban, hogy ő az egyetlen lánygyerekük. De közben mindvégig ott volt az a másik lány. És biztos, hogy mindvégig keresték. Hát persze, hiszen nem is csinálhattak másként. Olivia megértette ezt, és nem volt olyan buta, hogy azt higgye, ettől őt kevésbé szeretik. Mégis megrázkódtatás volt számára megtudni, hogy nincs teljesen egyedül. Hogy végül is nem ő a szülei egyetlen lánya.

– Olivia, te vagy az? – Esther kilépett a konyhából, az egyenruhája elé kötényt kötött, kipirult arcán egy kis lisztes folt virított. Odaszaladt Oliviához, és megfogta a kezét. – Annyira örülök, hogy hazaértél! Mindnyájan együtt vagyunk sábeszre.

A mindnyájan szót kicsit erősebben hangsúlyozta, mintha csak belelátott volna a lánya fejébe. Olivia hálásan elmosolyodott.

– Itt vannak a fiúk is?

Esther a nappali felé intett, ahol Mordechai és Ben a földön ülve a fémépítővel játszott. Hazafelé jövet Olivia elment néhány fiú mellett az emlékműnél, akik a szabadban fogócskáztak, és tudta, hogy a tíz és tizenkét éves öccsei is szeretnének kint lenni, de a Pasternak családban a péntek ünnep volt. A fiúk vidáman intettek neki.

Nem volt titok, hogy ők egy zsidó család, de nem is gyakorolták nyilvánosan a vallásukat. Az NDK-ban ez nem volt szokatlan dolog. A keresztények is titkolóztak abban az országban, ahol nem nézték jó szemmel, ha valakinek a vallás elvonja a figyelmét az állam ügyeiről. Olivia nem bánta ezt, szerette, hogy a vallást a magánéletük részének tekintik, amiben csak ők öten osztoznak. Szerette, ahogy péntekenként az apja és a fiúk fölteszik a Filip által olyan szépen kihímzett kipát. Szerette, ahogy ők ketten az anyjával meggyújtják a sábeszi gyertyákat, bort töltenek a kiddus-serlegbe, és együtt szegik meg a kenyeret.

– Miért nincs nálunk zsinagóga? – kérdezte a minap Ben, amikor Filip az Írást olvasta föl nekik.

– Van – felelte Esther. – Itt van, nálunk, az otthonunkban és a szívünkben.

A fiú ünnepélyesen bólintott.

– De te ott, azon a helyen is építettél.

– Igen, Ben. A szívemben, ahol csak Isten látta, és még most is ott áll, a szívemben, és mindnyájunk szívében.

Ezt jó érzés volt tudni, Oliviának is becses volt, de, mint a többi dologban, ebben is mintha nem lett volna teljes a történet. Ha a szülei nem lettek volna zsidók, még mindig Łódźban élnének, ott, ahol felnőttek. Az anyjának nem kellett volna elviselnie Auschwitz kínjait, sem az apjának a chełmnói gyilkosságokat. Még ma is anyanyelvükön, lengyelül beszélnének, és igazi, téglából épített zsinagógába járnának a többiekkel. De a lengyelek nem látták szívesen a háború után az életben maradt zsidókat. Megfélemlítették és üldözték őket, és amikor 1946 nyarán a Łódźtól kétórányira délre fekvő Kielcében, egy pogrom során negyven ártatlan zsidót lemészároltak, Esther és Filip úgy döntöttek, elhagyják a hazájukat.

Beszéltek Oliviával arról is, milyen furcsa fintora a sorsnak, hogy épp Németországban telepedtek le, de miután Esther Berlinben befejezte a szülésznői tanfolyamot, átköltöztek a fővárostól nem messze levő Stalinstadtba. Vadonatúj város volt vadonatúj eszmékkel, és három kisgyerekkel úgy gondolták, megpróbálják újrakezdeni az életüket, még a lányuk nevét is megváltoztatták a lengyeles Oliwiáról Oliviára. Esther megbecsült szülésznő volt, Filip pedig az állami textilboltban a női ruhák részlegét vezette. Mivel ügyesen varrt, a boltban kapható készruhákat igazította, a szerencsésebb stalinstadti hölgyek örömére. Jól élnek, mondogatták.

– Át akarsz öltözni vacsora előtt? – kérdezte Esther.

– Hát te? – kérdezte nevetve Olivia az anyja egyenruhájára mutatva.

Esther végignézett magán, és megcsóválta a fejét.

– Teljesen kiment a fejemből. Gyere, csinosítsuk ki magunkat együtt.

Hamar fölvették az ünneplőruhájukat, és a fiúkkal együtt odamentek az asztalhoz. Állva, lehajtott fejjel hallgatták, ahogy Filip elmondja a kiddust, aztán tálaltak és beszélgetni kezdtek. Mordechait beválogatták a sakkcsapatba, Ben pedig elismerő oklevelet kapott természettudományokból. Filip az egyik hálás vevőjétől, aki el volt ragadtatva a készruháját díszítő hímzéstől, kapott ajándékba egy egész csirkét. Gazdag és nagyon finom levest főzött belőle.

Olivia elmesélte, hogy fölkérték, legyen a teniszcsapat kapitánya a következő heti ifjúsági versenyen, és a családja, bár csodálkozott, mennyire odavan a sportért, lelkesen megünnepelte a hírt. A lány megköszönte, és nagy nehezen leküzdötte magában azt a rossz érzést, hogy ő mennyire más. Vajon miben jeleskedik az igazi lányuk? – kérdezte magától. Finom csontozatú, mint a szülei és a testvérei? Ő is szülésznő akar lenni majd, mint Esther? Lehet, hogy…?

Olivia megálljt parancsolt a gondolatainak. Ostobaság. Örülnöm kéne, hogy ilyen csodás családom van, és mi van akkor, ha a hónaljamba tetovált szám nem egyezik az anyáméval? Ők választottak engem, szeretnek, és ennél nagyobb áldás nem is kell.

Ő azonban mindezek ellenére szeretett volna többet is megtudni.

Miután mindent megettek, és leszedték a tányérokat, Filip elővett egy tábla csokit, majd az ablakon beszűrődő utolsó napsugarak mellett élvezték a ritkaságnak számító csemegét.

– Mesélj valamit, anyu! – mondta Ben a szülei közé furakodva a kanapén.

– Igen, igen, mesélj!

Mordechai is felpattant, és leült Esther lábához, de Olivia csak kínosan feszengett. Sosem értette, miért szeretik annyira az öccsei Esther meséit. Nem afféle szokásos esti mesék voltak, nem szerepeltek bennük tündérek, sem boszorkányok vagy sárkányok. Vagyis szerepeltek, csak éppen igaziak voltak.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte az anyjától egyik nap. – Miért beszélsz nekünk folyton arról a helyről? Nem lenne jobb elfelejteni?

– Jobb lenne – bólogatott Esther –, de az lehetetlen. Így feloszthatom kisebb, már-már elviselhető adagokra, és egyenként nyitom meg őket. Ha megpróbálnék hárítani, akkor egyszer csak rám törnének és elárasztanának engem az emlékeim. Én csak így tudom őket kézben tartani. Ráadásul természetesen tudnotok kell, mindenkinek tudnia kell, mire képesek az emberek. Hogy mindig résen legyetek.

Olivia nem volt biztos benne, hogy a fiúk figyelmeztetésnek fogják föl a történeteket, inkább csak afféle horrorsztoriknak: épp olyanoknak, mint a sárkányokról vagy a boszorkányokról szólók, ám amikor belenéztek az anyjuk szemébe, és meglátták benne a fájdalmat, azt nem vették félvállról sosem.

– Mesélj a karácsonyfáról! – kérte Mordechai.

Esther nagy, szaggatott levegőt vett, és rámosolygott a fiára.

– Te aztán tudsz választani, Mordi – mondta, majd jelentőségteljesen ránézett Oliviára. A lánynak görcsbe állt a gyomra, fogott egy párnát, és magához szorította, mintegy pajzsul az ellen, ami vár rá. – Biztos?

– Igen, biztos, anyu.

Ben odabújt a bátyja mellé, és úgy ültek törökülésben Esther előtt, akár a diákok a rabbi előtt.

– Jól van. Ezerkilencszáznegyvenhárom karácsonya volt, a háborúnak még nem látszott a vége, és én már nyolc hónapja voltam ott. Olivia három hónappal azelőtt született, és elvitték… szóval elvitték nem tudom, hova, mielőtt egy jótét lélek be nem vitte az árvaházba, ahol, Isten segítségével, rátaláltunk.

A fiúk meglepetten fészkelődtek. Ez új részlet volt a történetben, és Olivia biztos volt benne, hogy az anyja azért tette hozzá, hogy őt fölkészítse az újabb meglepetésre. A fiúk kíváncsian néztek fogadott nővérükre, de nem ő érdekelte őket igazán.

– Mesélj a fáról! – nógatta az anyját Ben.

Esther rámosolygott Oliviára, majd a lábánál ülő fiúkhoz fordult.

– Irma Grese kizavart minket a sötétben a hóra.

– Az az őr volt, aki mindig korbáccsal a kezében járt?

– Mindegyiküknek volt korbácsa, Ben, de Irma Grese volt az, aki a legjobban szerette használni. Bejelentette, hogy a láger vezetősége ajándékot készített számunkra. És valóban, amikor kimentünk a farkasordító hidegbe, ott állt a láger közepén egy hatalmas fenyőfa, és az őrök épp a ráerősített gyertyákat gyújtogatták, mintha csak egy kedves kis német város főterén lettünk volna. Egy pillanatra azt hittük, valóban van szívük az SS-egyenruha alatt, de óriásit tévedtünk.

Ezek után elkezdték elhúzni a lepedőket a fa alól, ahol meztelen holttestek voltak egymásra halmozva, a tetején piros szalaggal átkötve. Néha még ma is gondolok azokra az emberekre, akik képesek voltak levágni egy-egy darabot a piros szalagból, és rákötni a halottak kezére-lábára, szép komótosan, hogy tökéletes legyen a masni, csak hogy mi még az addiginál is nyomorultabbul érezzük magunkat.

Filip átfogta a felesége vállát, még a két fiú is csöndben ült; tudták, ez nem egy kitalált történet, hanem igaz, az anyjuk igazsága.

Az asszony elköhintette magát, majd folytatta, de inkább nyögés volt az, nem beszéd.

– Azt mondtam az előbb, hogy emberek, de nem emberek voltak azok, hanem szörnyetegek. És akkor Anna, a nagymamátok énekelni kezdett. – Olivia lehunyta a szemét, és maga elé képzelte a kedves idős asszonyt, aki az anyjuk legjobb barátnője volt Auschwitzban, és azóta is a fogadott nagymamájuk. – A Csendes éjt énekelte – folytatta Esther –, és egymás után sorra csatlakoztunk hozzá mi, zsidók is. Nem tudtuk a szöveget, de nem baj, mert a dallam nagyon szép volt, és amíg énekeltünk, ha csak rövid ideig is, újra embernek éreztük magunkat, nem a sárban vagy a fagyott földön négykézláb kenyérmorzsáért kotorászó állatnak; olyan embernek, aki tud érezni, törődni, szeretni. Ezt nem tudták elvenni tőlünk, bármennyire akarták is. A végén győzött a szeretet.

Filip szorosan átölelve tartotta a feleségét, és Olivia ijedten látta, hogy az anyja egy könnycseppet töröl le az arcáról. Esther nagyon ritkán sírt, még ilyenkor sem, amikor mesélt nekik. Nagyon összeszedetten beszélt mindig, és mindig azzal zárta a történeteit, hogy győzött a szeretet. Most azonban úgy tűnt, mintha a szeretet veszített volna. Esther a ruháját gyűrögette, miközben Filip fölállt, hogy a fiúkat ágyba terelje.

– Apu, muszáj?

– Igen, muszáj. Elfelejtettétek, hogy holnap horgászni megyünk?

– Nem, nem felejtettük el! – ugrott föl Ben. – Anyu, majd fogok egy halat, és elhozom neked.

– Én még nagyobbat fogok – szólalt meg Mordechai, és kitárta a karját, hogy mutassa, mekkorát.

– És majd elosztjuk mindkettőt – tette hozzá Filip. – De most aztán ágyba, de gyorsan.

A fiúk hangosan becsörtettek a szobájukba, pecabotokról és hálókról csacsogtak, Olivia pedig hirtelen kettesben maradt az anyjával.

– Gyere, ülj ide, kislányom – mondta Esther, és megveregette maga mellett a kanapét. Olivia odaült. – Mordi ugyancsak beleválasztott ma este. Mintha csak tudta volna.

– Mit tudott volna? – szakadt ki Oliviából rekedten a kérdés, de Esther mintha észre sem vette volna.

– Akkor, karácsonyeste kezdtem el vajúdni.

– A… a húgommal?

– Pippával, igen.

Pippa. Olivia vett egy nagy levegőt, és úgy próbálgatta a nevet. Pippa. Filippa. Igen, érthető: az apja neve.

– Mondd tovább – suttogta.

Esther megszorította a lány kezét.

– Ott ment el a magzatvizem, kint, a hóban. Ott gőzölgött, és csak annak volt köszönhető, hogy az őrök nem vették észre, hogy sokat ittak, ráadásul el voltak telve a büszkeségtől a beteges „ajándékuk” miatt. Anna és Naómi, a görög barátnőm bevittek a barakkba. Egész éjjel vajúdtam. Másnap reggel nem voltam ott a sorakozón. Ez minden más esetben azonnal halált jelentett volna, de Pippa a legjobb napot választotta, mert azok a rohadt disznók a karácsonyi vacsorájukat zabálták, és nem törődtek velünk.

Pippa pár órával később megszületett, és akkor először voltam egy kis időre boldog ott, azon a helyen. Valóban boldog voltam. A többiek kedveskedtek, nekem adták a kenyerüket, margarinjukat és a céklájukat is, pedig a fejadagjuk nekik sem volt elég még az éhenhaláshoz sem, nemhogy egy kisbaba táplálásához. Megindult a tejem, és négy napon át kényeztethettem a kicsikémet. Csodálatos volt. És akkor eljöttek.

– Kik?

– Az SS-tisztek, ugyanazok, akik téged is elvettek az édesanyádtól. Valami magas pozícióban voltak, elegáns autóval jöttek, és összeszedték a babákat. Úgy, ahogy tegnap az a Stasi-tiszt a Claudiáét. Ugye, ez nem tisztességes dolog, Olivia? Nem lehet egy nőtől csak úgy elvenni a kisbabáját.

– Hát persze, hogy nem – felelte a lány, és fölidézte szegény Claudiát, ahogy térden állva könyörög és sír, mintha az az ember a szívének egy darabját szakította volna ki. – Hogy hívták őket?

– Meyer és Wolf. Wolf nő volt. Képzeld csak el. Egy nő, és mégis elszakított minket az újszülötteinktől. Elgondolkodom azon, vajon neki volt-e gyereke, és ha igen, gondolt-e arra, mit tett velünk.

– De, ugye, börtönbe került?

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Megdöbbennél, ha tudnád, milyen keveseket zártak be. Volt, aki megszökött, új személyazonosságot kapott, és elmenekült az országból. De még azok sem jártak nagyon rosszul, akiket elkaptak. A legfelsőbb vezetés kivételével a többiek kaptak egy-két év börtönt, aztán kiszabadultak, és úgy jártak-keltek Németországban, mintha mi sem történt volna. Örülök, hogy keleten vagyunk, mert a fasiszták nem akarnának kommunista iga alatt élni. A gazdag kapitalisták között szeretnek élni, miközben emberek milliói próbálják meg összeszedegetni az életük darabkáit.

– És Pippa a te életed egy darabkája?

Filip lépett be, és rátette a kezét Olivia vállára.

– Drága kislányom, ugye tudod, hogy úgy szeretünk téged, mint a sajátunkat?

Esther riadtan nézett föl.

– Igen, úgy. Nagyon is. Csoda volt, hogy rád találtunk, és ehhez semmi köze Pippának. Kérlek, ne hidd azt, hogy…

Olivia megszorította az anyja kezét.

– Nem, nem hiszem. Szeretlek titeket, és nagyon szerencsés vagyok, hogy ebbe a családba kerültem.

– És mi még szerencsésebbek vagyunk, hogy te vagy nekünk. Csak épp…

Esthernek elakadt a szava, és Filip kisegítette.

– Csak arról van szó, hogy jó lenne, ha mindketten itt lennétek.

– Próbáltátok keresni?

– Hát persze – mondta a férfi, és leült a lány másik oldalára. Kicsit szűkösen voltak, de Oliviának jólesett a szerettei testi közelsége. – Mindenütt próbálkoztunk, éveken át jártuk a zsinagógákat és az árvaházakat mind Lengyelországban, mind pedig Németországban, voltunk a Zsidókat Segítő Ügynökségnél és még sok más szervezetnél. Az első években sokat tett a Vöröskereszt, és az ENSZ-nek is volt gyermekeket felkutató bizottsága. Így találtunk meg téged, Liv. Azok a számok, amelyeket anyu tetovált a babák hónaljába, segítettek néhányukat megtalálni…

– De egyikük sem Pippa volt – mondta Esther. – És akkor egyszer csak azt hittük, hogy megtaláltuk. Azt hittük, hogy…

– Jelentést kaptunk egy babáról – folytatta Filip, miközben a felesége kezét fogta. – Illetve akkor már kisgyerek volt. Ezerkilencszázötvenet írtunk.

– Öt évvel a háború után?

– Igen, és hét évvel azután, hogy te és Pippa megszülettetek. Már majdnem feladtuk.

– És?

– Nem érdekes – vágta rá Esther ellentmondást nem tűrő hangon. – Nem fontos, Olivia. Mi Filippel megtaláltuk egymást, bár erre igen kis esély volt, aztán megtaláltunk téged, és utána megszületett Mordi és Ben. Rengeteg áldásban volt részünk, különösen némelyik ismerősünkhöz képest… Ez elég nekünk.

Olivia érezte az anyja hangjából, hogy befejezte a témát, de a könnyei másról árulkodtak. A lány tudta, hogy boldog család az övék – de az világos volt, hogy ez nem elég. Olivia nagyon szeretett volna többet is megtudni a szülei elveszített lányáról.

NEGYEDIK FEJEZET

KELET-BERLIN / 1950. JÚNIUS

ESTHER

– Valaki keresi, Pasternak szülésznő.

Esther fölnéz. Épp a vért mossa le a kezéről egy szülés után, ráadásul holtfáradt. Farfekvéses szülés volt, és bizony szüksége volt minden újonnan elsajátított tudományára, de mind a baba, mind a mama jól vannak, és Esther már alig várja, hogy ágyba kerüljön.

– Van rajtam kívül más szülésznő is Berlinben.

– De maga a legjobb.

Esther hálásan rámosolyog a nőre, egy sugárzó arcú friss nagymamára, de Esther úgy érzi, neki most nem venné senki hasznát.

– Csakhogy nem vagyok biztos benne, hogy ez a nő a szülés miatt jött – mondja a nagymama.

Esthernek nagyot dobban a szíve. Ha nem szüléshez hívják, akkor minden üzenet, amit kap, a nemrégiben talált kisgyerekről szól. De ez biztosan nem lehet Pippa. Nem, most nem. Már több mint egy éve nem találtak tetovált gyereket.

Amikor Filippel beköltöztek a háború utáni kaotikus Berlinbe, rendszeresen találtak a hónaljukban tetovált számot viselő kisbabákat. Esthert mindahányszor diadalmas és egyben fájdalmas remény töltötte el, és minden egyes alkalommal kiderült, hogy a számok nem egyeznek. Ahogy teltek-múltak az évek, kisbabákat, majd kisgyermekeket, később óvodásokat találtak és hoztak össze a családjukból még élőkkel, de a 41 400. számú babának nyoma sem volt.

– Egy nő az – mondja a nagymama, de ebben semmi különös nincsen. Még most, 1950-ben is négy nő esik egy férfira Berlinben. Sok férfi került haza a háborúból sebesülten, aztán meggyógyultak, vagy felnőttek közben a fiaik, nekik is születtek gyerekeik, de még mindig a nők azok, akik segítik egymást. És Esther is a nőknek segít.

Anna ötlete volt, hogy Esther és Filip Berlinbe költözzenek. Esther hevesen tiltakozott, de Hitler fővárosát elfoglalták a szövetségesek, és a sors fintoraként Berlin volt a legbiztonságosabb hely azok számára, akiket ő olyan elszántan akart kiiktatni.

– Van egy barátnőm a szovjet szektorban, kórházban dolgozik – mondta Anna. – Ő majd kiképez téged, és gondoskodik rólad.

– De nem olyan jól, mint te.

– És nem is olyan boldogan, mint én tettem, amikor velem dolgoztál. Annyira szerettem volna, ha én taníthatlak be téged, de Isten útjai kifürkészhetetlenek.

– Netán azért menjek, mert Łódźban már van egy remek szülésznő?

– Inkább talán azért, mert Berlinben is szükség van egyre. Azt hallottam, sok arrafelé a nagy pocak.

Ami igaz is volt. Mindenki sietett szülni, okos, szép babákat, akik nem viselik magukon a háború sebeit, a nácizmus bonyolult viszonyait, és Esthernek nagyon hamar rengeteg dolga akadt. De még a munkánál is csábítóbb volt számára az, hogy a néhai Birodalom fővárosában hozzáférhetők voltak a gyerekeket felkutató ügynökségek nyilvántartásai és jelentései.

Az első időkben néhány hetente jött jelentés újabb és újabb lehetséges Pippákról, ilyenkor Estherben és Filipben feléledt a remény, majd ki is hunyt hamarosan. Az asszony már bele is fáradt. Filip egyszer csak azzal hozakodott elő, hogy ott kéne hagyniuk a fővárost. Hazavitt egy brosúrát, amelyben az állt, hogy nem messze onnan egy vadonatúj várost építenek, Stalinstadtot: szép, tiszta hely, ahol a családokra fényes, szocialista jövő vár. Csábító volt a gondolat, de Esther mindig is úgy érezte, hogy ha valahol megtalálja Pippát, az Berlin lesz. A remény hal meg utoljára.

– Miféle nő? – kérdezte, miközben a kezét törölgette.

– Csinos, kosztümös. Elegáns cipőben, amerikai akcentussal.

Esthernek nagyot dobbant a szíve. A háború után gyakran előfordult, hogy az amerikaiak, többnyire jószándékú idősebb hölgyek, Európába utaztak, és, hogy ők is segítsenek valamit, örökbe fogadtak a Németország lebombázott fővárosában kóborló gyerekek közül néhányat. Afféle kincsvadászatnak tekintették, és Esther szerint az is volt, különösen az olyan anyák számára, mint ő.