Anne Tyler

Légzőgyakorlatok

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The breathing lessons

Ballantine Books, New York

Copyright © 1988 by Anne Tyler Modaressi

Fordította: Megyeri Luca

Szerkesztette: Gimes Katalin

Hungarian translation © Megyeri Luca, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Anne Tyler

Légzőgyakorlatok

Első rész

Első fejezet

Maggie és Ira Moran épp egy temetésre indult Pennsylvaniába, ahol Maggie gyermekkori barátnőjének a férjét búcsúztatták. Keskeny földút vezetett Deer Lickbe, Baltimore-tól úgy kilencven mérföldre, észak felé. A temetés szombat délelőtt fél tizenegykor volt esedékes. Ira úgy számolta, nyolckor kell indulniuk, de mivel nem volt korán kelő típus, ez a tény meglehetősen morcossá tette. Ráadásul szombat volt a legforgalmasabb nap az üzletben, és senki sem akadt, aki helyettesíthette volna. Az autójuk is a karosszérialakatosnál állt; széles körű javításra kellett beadni, és szombat reggel nyitásra, pontosan nyolckor lehetett a legkorábban elhozni. Ira felvetette, hogy akkor inkább hagyják ki a temetést, de Maggie hajthatatlan volt. Serena negyvenkét éve volt a legjobb barátnője, egészen első osztálytól fogva.

Eredetileg hétkor akartak felkelni, de Maggie rosszul állította be az ébresztőt, így természetesen elaludtak. Az öltözködés egy merő kapkodás volt, reggeli gyanánt pedig kénytelenek voltak neskávéval és hideg zabpehellyel beérni. Ezután Ira besétált az üzletbe, hogy üzenetet hagyjon a vevőinek, Maggie pedig elindult a szervizbe a kocsiért. A temetésre a legjobb ruháját vette fel: egy kék alapon fehér mintás, felvágott ujjú, bő szoknyás darabot, vadonatúj fekete cipővel, amit kifejezetten a temetés alkalmából szerzett be. Nem volt túlságosan magas a sarka, mégis lassított a járásán, mert Maggie a gumitalpú surranókhoz volt hozzászokva. A másik probléma az volt, hogy a harisnya állandóan lecsúszott a combján, ezért természetellenesen apró léptekre váltva úgy közlekedett az utcán, mint egy felhúzható, műanyag játékfigura.

Szerencsére csak néhány háztömbnyit kellett sétálnia az autóműhelyig. (A város ezen részén szinte mindent meg lehetett találni egy helyen. A kis favázas házak, mint amilyen az övék is volt, fényképészstúdiók és fodrászüzletek közé ékelődtek, az autósiskolák és manikűrszalonok között.) Maggie tökéletesnek találta az időt; a nap melegen sütött a szép szeptemberi napon, és épp csak annyi szellő fújt, hogy kellemesen hűsítse az arcát. A frufruját olykor lesimította, mert magától mindig üstökös formájúra pöndörödött. Apró táskáját a hóna alá csapva befordult a sarkon, ahol meg is pillantotta a Harbor autóműhely és alkatrészek feliratot. A zöld garázsajtó szélesre tárva fogadta, jellegzetes, erős festékszagot árasztva, ami Maggie szerint úgy bűzlött, mint a körömlakklemosó.

Miután rendezte a számlát, a szerelő csak annyit mondott, hogy a kulcsot az autóban találja, amit hamarosan el is vihet. Az öreg, szürkéskék Dodge a műhely háta mögött parkolt, és a teljes felújítás után szebb volt, mint újkorában. Kiegyenesítették a hátsó lökhárítót, kicserélték a tanksapkát, eltüntették a fényezésről a tucatnyi karcolást, valamint lefestették az ajtókon éktelenkedő rozsdafoltokat. Végtére is Irának igaza volt. Semmi szükség nem volt rá, hogy új autót vegyenek. Amint Maggie becsusszant a kormány mögé, és elfordította a slusszkulcsot, a rádióban megszólalt Mel Spruce AM Baltimore című betelefonálós műsora. Maggie néhány pillanatig járatta a motort, majd megigazította az ülést, amit előzőleg egy magasabb személy (azaz Ira) túlságosan hátratolt. Kicsit lejjebb billentette a visszapillantó tükröt, amelyben saját, kerek, fénylő arca nézett vissza rá. Kék szemével enyhén hunyorogni kezdett, mintha valami aggasztaná, pedig csak próbált élesebben látni az árnyékban. Miután sebességbe tette a kocsit, lassan az üzlet elé gurult, ahol a karosszérialakatos már a homlokát ráncolva várta, kezében egy írótáblát szorongatva.

A nap kérdése az AM Baltimore-ban az volt, hogy mi az ideális házasság titka. Az egyik betelefonáló hölgy szerint a közös célok.

– Mint amikor ugyanazt a filmet néznétek a tévében – magyarázta lelkesen. Maggie egyébként fütyült rá, mi tesz egy házasságot ideálissá. (Úgyis már huszonnyolc éve férjnél volt.) Lehúzta az ablakot, és elköszönt, mire a szerelő felpillantott a papírjai mögül. Maggie csak elsuhant mellette, komoly, elegáns nőként, mivel kivételesen rúzst viselt a száján, magas sarkút a lábán, és nem egy agyonhorpadt autót vezetett.

– Hamarosan másodszorra is férjhez megyek – csendült fel egy vékony hang a rádióban. – Az első házasságom szerelemből köttetett, és egyáltalán nem működött. Jövő szombaton férjhez megyek, de ezúttal már az anyagi biztonság fog összekötni minket.

– Fiona?! – kérdezte Maggie félhangosan, maga elé bámulva.

Hirtelen fékezni akart, ám ehelyett véletlenül a gázra lépett. Szinte kirobbant az utcára az autóműhely udvaráról, így egy balról érkező Pepsi-teherautó nekiütközött a bal első lökhárítónak – az autó egyetlen részének, ami még sosem volt összetörve. Legalábbis eddig.

Amikor Maggie régen baseballozott a fivéreivel, valahányszor megütötte magát, mindig rávágta, hogy nem fáj, mert félt, hogy a bátyjai egyéb eszközökkel úgyis elhallgattatják. Az ilyen esetekben inkább összeszedte magát, felugrott és továbbment, mindenféle sántítás nélkül, még akkor is, ha úgy érezte, hogy menten leszakad a térde. Most is éppúgy érezte magát, mint ahogyan akkor, gyermekkorában. A karosszérialakatos nyomban odaszaladt, azt kiáltozva, hogy jól van-e, mire Maggie egyenes tartással, elegánsan rávágta, hogy persze, miért kérdezi? Ezután sietve továbbhajtott, mielőtt még a sofőr kikászálódott volna a teherautóból, amit egyébként, a tekintetéből ítélve, mindenképp meg akart tenni. Valójában a bal első sárhányó igencsak gyászos hangot hallatott a sóderes út porában zötykölődve, ezért, amint Maggie befordult a sarkon, és a két férfi eltűnt szem elől (melyek közül az egyik a fejét vakarta, a másik csak hevesen integetett), a nő végül megállt. Fiona is elhallgatott a rádióban, egy érces hangú nő vette át tőle a szót, hevesen szapulva mind az öt férjét. Maggie leállította a motort, és kiszállt. Most már ő is látta, mi okozott ekkora galibát. A lökhárító leesett, és menet közben az abroncsnak csapódott. Csoda, hogy egyáltalán forgott tőle a kerék. Maggie leguggolt az útpadkára, majd mindkét kézzel megmarkolta a lökhárítót, és rángatni kezdte. (Ekkor felidézte, milyen volt a magas fűben kúszni a mezőn, miközben reszketve feltűrte a térdsebétől, vérfoltos nadrágját.) Ám a művelet közben a frissen felkent szürkéskék festék foltot ejtett a ruháján. Közben hallotta, hogy valaki elhalad mögötte, de úgy tett, mint aki nem veszi észre, és tovább ráncigálta a lökhárítót. Ezúttal már sikerült egy kissé elmozdítania, ha nem is nagyon, de ahhoz épp eléggé, hogy távolabb essen a keréktől. Felállt, leporolta a kezét, majd visszaült a kocsiba.

– Fiona! – motyogta maga elé ismét, de amint beindította a motort, a rádió csak bankkölcsönreklámokat harsogott, ugyanazzal a lendülettel inkább megnyomta a kikapcsológombot.

Ira az üzlete előtt ücsörögve várakozott. Szokatlanul festett sötétkék öltönyében. Ősz szálakkal tarkított, fekete hajtincse izzadt homlokába hullott. A feje felett egy fémtábla lengedezett a szélben, „Sam képkeretező boltja” felirattal. Sam Ira apja volt, akinek egy fikarcnyi köze sem volt a nevét viselő üzlethez, amióta (pontosan harminc éve) a „gyenge szívére” hivatkozott. Maggie teszi ezt folyton idézőjelbe. Hiába állna is Sam az ablakban, Maggie szándékosan nem pillant fel soha az üzlet feletti lakásra, ahol az apósa tengeti semmitmondó napjait, tétlenül és siránkozva, Ira nővéreivel együtt. Miután Maggie leparkolt az útpadka mentén, átcsusszant az anyósülésre.

Ira arca mindent elárult, miközben elindult az autó felé. Boldog, elismerő tekintettel kerülte meg a kocsit, ám a lökhárító láttán hirtelen megtorpant. Olíva alakú, csontos arca még hosszabbra nyúlt. Összeszűkült szemének ekkor már a színe sem látszott, főleg, miután értetlenkedve lehajtotta a fejét. Amint beült az autóba, szomorúan Maggie-re meredt.

– Váratlan helyzet állt elő – kezdte Maggie.

– Ezen az alig néhány méteres szakaszon?!

– Hallottam Fionát a rádióban!

– De csak öt háztömb! Na jó, hat.

– Fiona férjhez ment!

Maggie megkönnyebbülve látta, hogy Ira esze most már nem csak az autón jár. Látszólag kitisztult tekintettel a feleségére pillantott.

– Milyen Fiona?

– Ira! Fiona a menyed! Mégis, hány Fionát ismerünk rajta kívül?! Fiona az egyetlen unokád anyja, aki hirtelen felbukkant, és férjhez ment egy totál idegen emberhez, pusztán anyagi megfontolásból.

Ira hátrébb állította az ülést, majd kikanyarodott az útra. Látszott rajta, hogy hegyezi a fülét. Talán a kerék hangját hallgatta, de úgy tűnt, működött Maggie trükkje a lökhárító-ráncigálással.

– Hát ezt meg hol hallottad? – fakadt ki Ira.

– A rádióban, vezetés közben.

– Hogyan?! Bemondták a rádióban?

– Dehogy. Fiona betelefonált.

– Ez kissé öntelt dolog, már ha érdekel a véleményem – jegyezte meg Ira.

– Fiona azt is elárulta, hogy Jesse volt az egyetlen, akit igazán szeretett.

– Tényleg képes volt mindezt elmesélni a rádióban?

– Ira, ez egy talkshow volt.

– Nem is értem, manapság miért teregeti ki mindenki a magánügyeit a nagyközönség előtt – folytatta Ira megrökönyödve.

– Gondolod, hogy Jesse is hallgatta a műsort? – kérdezte Maggie, mert nem hagyta nyugodni a gondolat.

– Jesse ilyenkor?! Jó, ha délben felkel.

Maggie szívesen vitába szállt volna Irával, mégsem tette. Jesse valójában koránkelő volt, és minden szombaton dolgozott. Ira inkább arra célzott, hogy Jesse egy kétbalkezes ügyefogyott. (Ira mindig is keményebben bánt a fiukkal, mint Maggie, mert feleannyi jó tulajdonságot nem vett észre benne.) Maggie a szélvédőn át nézte az elsuhanó üzleteket és a kutyájukat sétáltató járókelőket. Emberemlékezet óta nem volt ilyen forró nyaruk, a járda krétaállagúra száradt, a levegő pedig fátyolként vibrált körülöttük. Egy kisfiú a diszkontüzlet előtt éppen a biciklijét tisztogatta egy kendővel.

– Szóval elindultál az Empry Streetből – kezdte Ira.

– Tessék?

– A karosszérialakatostól!

– Ja igen, onnan.

– Ezután a Daimler felé vetted az irányt… – terelte Ira a szót ismét a lökhárítóra.

– Akkor történt, amikor kihajtottam a műhelyből.

– Hihetetlen, hogy ott törted össze a kocsit!

– Fékezni akartam, de véletlenül a gázra léptem – vallotta be Maggie.

– Ez meg hogy lehet?!

– Úgy, hogy meghallottam Fiona hangját a rádióban, és annyira meglepődtem, hogy…

– Maggie, fékezéskor nem gondolkodik az ember! Tizenhat éves korod óta vezetsz. Hogy keverheted össze a gázpedált a fékkel?

– Úgy, hogy megijedtem, és kész. Ejtsük már a témát!

– A fékezés reflex…

– Ha ez ekkora problémát okoz, akkor kifizetem a saját fizetésemből!

Most Ira próbált csendben maradni. Bár szólásra nyílt a szája, végül meggondolta magát. (Nem kezdte el mondogatni, amit mindig szokott, hogy Maggie fizetése, amit az idősek otthonában kap, mennyire nevetséges.)

Maggie most már bánta, hogy nem takarította ki az autót indulás előtt. A szélvédőt parkolócédulák borították, a lába előtt hegyekben álltak a papírpoharak és az összegyűrt, koszos szalvéták. A kesztyűtartó alatt piros és fekete drótok éktelenkedtek, amikbe folyton beleakadt, valahányszor keresztbe tette a lábát, így állandóan megszakadt a rádióadás. Mindez nyilván Ira műve volt. Maggie szerint a férfiak mindenhová huzalokat, drótokat és szigetelőszalagokat ragasztanak, amerre csak járnak.

Lassan rátértek a Belair Roadra, észak felé. Az út menti játszótereket és temetőket hirtelen apró üzletek váltották fel – italboltok, pizzázók, bárok és kocsmák, amiket szinte eltörpítettek a tetejükre szerelt, hatalmas tányérantennák. A forgalom percről percre nőtt. Sokan igyekeztek a szombat délelőtti programjukra; az autók hátsó ülése tömve volt gyerekekkel, mivel ez volt az edzések és baseballmeccsek jól megszokott ideje.

– A minap nem jutott eszembe az a kifejezés, hogy telekocsi – kezdte Maggie a társalgást.

– És miért kellett volna hogy eszedbe jusson?

– Hogy rávilágítsak arra, el tud szaladni az idő. El akartam mondani az egyik betegünknek, hogy aznap nem látogatja meg a lánya, mert aznap ő a… kezdtem neki, de nem jutott eszembe a szó. Olyan, mintha csak egy hete lett volna, hogy Jesse-t hokitáborba vittem, Daisy pedig brownie-partira volt hivatalos, így az egész szombatot a volán mögött töltöttem.

– Most miről beszélsz? Én inkább arra lennék kíváncsi, hogy karamboloztál egy másik autóval, vagy nekimentél egy villanypóznának?

– Tulajdonképpen egy teherautónak – bökte ki Maggie könnyedén, miközben turkálni kezdett a táskájában a napszemüvegéért.

– Szent ég! És összetörted?

– Nem tudom, nem figyeltem.

– Hogyhogy nem figyeltél?

– Mármint nem álltam meg, hogy megnézzem.

Maggie felvette a szemüvegét, és nagyokat pislogott. Most már minden csendesebbnek és elegánsabbnak tűnt.

– Maggie, te elhajtottál egy baleset helyszínéről?

– Nem volt baleset! Csak egy apró koccanás, ami nap mint nap megtörténik. Miért kell ebből olyan nagy ügyet csinálni?

– Várj, most már hadd lássak tisztán! – vágott közbe Ira. – Kihajtottál az autóműhelyből, nekimentél egy teherautónak, aztán egyszerűen csak továbbhajtottál…

– Nem, a teherautó jött belém!

– De te voltál a hibás.

– Igen, talán. Ha már mindenáron hibáztatni akarsz valakit…

– Tehát egyszerűen csak elhajtottál.

– Igen.

Ira ezúttal duzzogva csendben maradt.

– Egy nagy Pepsi-teherautó volt – folytatta Maggie. – Mintha csak egy páncélozott tanknak mentem volna neki. Garantálom, hogy egy karcolás sem esett rajta.

– De nem szálltál ki, hogy megnézd.

– Mert féltem, hogy elkések. Te sopánkodsz mindig, ha tovább tart a menetidőnk.

– Arra nem gondoltál, hogy a karosszérialakatosnak megvan a neved, a címeddel együtt? A sofőrnek csak egy szavába kerül, máris tudomást szerez róla. Mire hazaérünk, a rendőrség fog várni a küszöb előtt!

– Ira! Abbahagynád végre? – fakadt ki Maggie. – Mindjárt szétmegy a fejem! A legjobb barátnőm férjének a temetésére készülök, Serenával is törődnöm kell, ráadásul most hallottam a rádióban, hogy Fiona férjhez megy, holott a napnál is világosabb, hogy ő és Jesse még mindig szeretik egymást. Mindig is odavoltak egymásért, csak egyszerűen képtelenek együtt élni. Így az egyetlen unokámnak egyik napról a másikra hozzá kell szoknia egy vadidegen mostohaapához. Úgy érzem, kezd széthullani a családunk. Az összes barátom és rokonom kezd távolodni tőlem, mintha csak kitágult volna a világegyetem. Most már sohasem láthatjuk azt a gyereket, gondolj csak bele!

– Eddig se láttuk soha – vetette közbe Ira szárazon, miközben megállt egy piros lámpánál. – Lehet, hogy ez az új férj molesztálni fogja – jegyezte meg Maggie aggodalmaskodva.

– Szerintem Fiona ennél azért jobban fog választani – nyugtatta meg Ira a feleségét, mire Maggie oldalról rápillantott, mivel Ira nem szokott Fionáról jókat mondani.

– Nyilván megpróbál majd jól választani – jegyezte meg Maggie óvatosan, miközben Ira a lámpát bámulta. – De nincs olyan ember a földön, aki képes lenne minden egyes problémát előre látni, nem igaz? Lehet, hogy eleinte a férfi kedves és barátságos lesz Leroyjal, amíg be nem illeszkedik a családba. Szerinted megszokjuk valaha a Leroy nevet? – folytatta Maggie, miközben Ira zöld lámpát kapott, és a gázra lépett. – Olyan, mintha fiúnév lenne. Csak a focistákat hívják így. Ráadásul olyan parasztosan ejtik szegénynek a nevét. Lee-roy… – utánozta Maggie.

– Elhoztad a térképet, amit az étkezőasztalra készítettem? – kérdezte Ira váratlanul.

– Szerintem úgy kellene kiejtenünk a nevét, ahogy mi szoktuk – töprengett Maggie tovább.

– Maggie, elhoztad a térképet? – ismételte meg Ira a kérdést, kicsit hangosabban a kelleténél.

– Igen, itt van a táskámban. Le Rouu… – gyakorolta Maggie tovább a nevet, az r betűt franciásan pergetve.

– Ezzel úgysem tudunk mit kezdeni – szögezte le Ira, de Maggie tovább győzködte.

– Dehogyisnem. Akár ma délután is meglátogathatjuk. Cartwheelben laknak, ami éppen útba esik Deer Lick felé – magyarázta Maggie, a táskájában kotorászva. – Szépen elmegyünk a temetésre, aztán… hol lehet a térkép? Szóval a temetés után rátérünk az egyes útra… Khm, lehet, hogy mégsem hoztam magammal a térképet.

– Ez csodás, Maggie.

– Szerintem az asztalon hagytam.

– Pedig indulás előtt direkt megkértelek rá. Még meg is kérdeztem, hogy hozod-e a térképet, vagy eltegyem én, emlékszel? Mire azt felelted, hogy pont most tetted el a táskádba!

– Nem tudom, miért csinálsz ebből olyan nagy ügyet. Majd figyeljük a táblákat. Más is így közlekedik.

– Ez azért ennél egy kicsit bonyolultabb – folytatta Ira a szemrehányást.

– Miért? Serena úgyis elmagyarázta az utat telefonon.

– Maggie, te tényleg elhiszed, hogy bárhová is eljuthatunk Serena útmutatása alapján? Hahaha… Ha rá hallgatnánk, Kanadában kötnénk ki. Vagy minimum Arizonában.

– Ugyan, ne idegeskedj már annyit!

– Onnan már sosem jutunk haza.

Maggie elővett a táskájából egy csomag papír zsebkendőt, de Ira csak nem hagyta abba az okvetetlenkedést.

– Serena a saját esküvője színhelyéről is eltérített minket. Emlékszel? Vagy egy órát köröztünk a nyomorult díszterem előtt.

– Ira, te többet fecsegsz, mint a nők – jegyezte meg Maggie. Már nem kereste tovább a térképet a táskájában, máskülönben Serena útleírására sem emlékezett. – Folyton csak Fiona jár az eszemben. Biztosan szüksége van ránk, hogy vigyázzunk a kicsire.

– Mi vigyáznánk a gyerekre a nászútjukon? – pillantott Ira sejtelmesen a feleségére.

– Az esküvő jövő szombaton lesz – folytatta Maggie. – Csak nem vihetnek magukkal egy hétévest a nászútjukra – mondta, miközben Ira csak némán hallgatott.

Elhagyták a városhatárt; házakat már alig lehetett látni. Csak egy használtautó-kereskedés, néhány farakás és egy áruház állt az út szélén, amelynek hatalmas betonparkolójában csupán néhány korán kelő vásárló autója állt. Ira hirtelen fütyörészni kezdett, mire Maggie elengedte a táskája szíját, amivel eddig babrált.

Régebben Ira egész nap alig szólalt meg, és ha beszélt is, sosem lehetett tudni, mit érez valójában. Mindig is zárkózott volt – ez volt a legnagyobb hibája. A füttyszó viszont mindent elárult. Egyszer, még friss házas korukban, egy szörnyű veszekedést követően, amint kibékültek, és megbeszélték a dolgokat, Ira fütyörészve indult munkába. Egy merőben ismeretlen dalt fütyült, amit Maggie nem tudott azonosítani. Később rájött, hogy az I wonder if I care as much, as I did before volt az.

Általában ennél triviálisabb témájú dalokat fütyült, például a This Old House-t, miközben szerelt valamit, vagy a The Wichita Lineman-t, ha segített kiválogatni a szennyest. Olykor önkéntelenül is a Do, do that voodoo-ra zendített rá, amikor a járdán a kutyapiszkokat kerülgette. A leggyakrabban azonban az fordult elő, hogy Maggie-nek fogalma sem volt, hogy Ira éppen mit fütyül. Az imént hallott darab elég flegmán hangzott, de mivel Maggie ezt akkor is hallotta már Irától, amikor az borotválkozott, az is lehet, hogy nem jelent az égvilágon semmit sem.

Talán Patsy Cline Crazy című dalát fütyüli – gondolta Maggie, majd kihúzta magát az ülésen. – A normális emberek vigyázni szoktak az unokájukra, Ira Moran! – kezdte korholni a férjét, mire Ira csak elképedve bámult rá.

– Sőt, hetekre magukkal viszik. Akár egész nyárra is!

– Ők sem ugranak be soha hozzánk – kezdte sorolni Ira az ellenérveket.

– Dehogyisnem!

– Anne Landers szerint a váratlan látogatás udvariatlanság – jegyezte meg Ira, mert Anne Landerst hősként tisztelte.

– Különben is, nem is vagyunk vérrokonok. Fiona már nem a menyünk.

– De Leroy nagyszülei maradunk, amíg csak élünk – szögezte le Maggie, mire Ira kifogyott a válaszokból.

Rendezetlen útszakaszhoz érkeztek. Hol barbecue-sütőket árultak az út szélén, hol úszómedencét, egy teherautó pedig kézzel írt táblán kínálta a sütőtököt, 1,50 dollárért. A sütőtök az őszre emlékeztette Maggie-t, bár még olyan forróság volt, hogy a felső ajka feletti bőr is verejtékezett. Lehúzta az ablakot, de hátrahőkölt a forró széltől, így inkább visszacsukta. Végül is Ira oldaláról jön elég levegő. Ira egy kézzel vezetett; a másik kezét az ablak szélén nyugtatta. Felcsúszott ingujja látni engedte formás csuklócsontját.

Serena gyakran mondogatta, hogy Ira egy kész rejtély, ami akkoriban bóknak számított. Maggie akkor még nem volt Ira felesége; mással járt jegyben, de Serena csak azt szajkózta, hogy Maggie hogy képes ellenállni neki, amikor Ira olyan titokzatos és izgalmas.

– Nem állok ellen neki, merthogy nem is udvarol – felelte ilyenkor Maggie. (Bár igazat adott Serenának. Ira valóban maga volt a talány.) Serena viszont a legnyitottabb férfit választotta a világon. Max vicces volt, egy vicces, nyitott könyv. – A legkedvesebb emlékem – mesélte Max egyszer – húszéves koromban történt. (Max épp akkor fejezte be az első évet az Észak-karolinai Egyetemen.) Két haverommal elmentünk bulizni. Kicsit sokat ittam, ezért hazafelé menet kidőltem a hátsó ülésen. Mire felébredtem, a strandon találtam magam. Ezek ott hagytak egyedül, a homokban. Hahaha, nagyon vicces volt! Aztán, reggel hatkor, amikor felébredtem, csak a kék eget láttam magam előtt. A párás, kék eget, ahogy eggyé válik a tengerrel a messzeségben. Ekkor fogtam magam, ledobtam magamról a ruhát, és berohantam a vízbe szörfözni, csak úgy, egyedül. Azt hiszem, ez volt életem legboldogabb napja.

Maggie arra gondolt, mi lett volna, ha akkor közli valaki Maxszel, hogy harminc év múlva meghal rákban. Csodálatos lehetett érezni a meleg levegőt, a hűsítő, sós hullámokkal. Legszívesebben Maggie is ott lett volna. Hirtelen hálát érzett a napsütésért, miközben elhaladtak az óriásplakátok mellett. Most még az sem zavarta, hogy izzadt karja a műbőr üléshez tapadt.

– És kihez megy férjhez? – szólalt meg váratlanul Ira.

– Tessék? Kicsoda? – kérdezett vissza Maggie, mert kicsit kizökkent a gondolatmenetből.

– Hát Fiona.

– Ja… azt nem mondta.

Ira balra fordította a fejét, mert előzni próbált egy olajszállítót.

– Csodálkozom, hogy erről nem beszélt, ha már ország-világ előtt bejelentette az eseményt – jegyezte meg, az autósforgalmat figyelve.

– Csak annyit mondott, hogy ezúttal biztonságból házasodik, mert az első házassága szerelemből köttetett, és nem működött.

– Még hogy szerelem! – fakadt ki Ira. – Csak tizenhét éves volt. Ugyan, mit tudhatott a szerelemről!

Maggie a férjére pillantott, mert legszívesebben megkérdezte volna, hogy szerinte mit jelent a szerelem, de Ira még mindig az olajszállító teherautóra meredt.

– Gondolom, egy idősebb fószer lehet. Amolyan apukaféle. Már ha Fiona valóban a biztonságra utazik… Ez a sofőr pontosan látja, hogy meg akarom előzni, mégis mindig átjön a sávomba! – csattant fel Ira.

– Lehet, hogy csak azért akar férjhez menni, hogy ne kelljen dolgoznia – jegyezte meg Maggie.

– Nem is tudtam, hogy dolgozik.

– Dehogyisnem, Ira! Te is ott voltál, amikor említette, hogy egy szépségszalonban helyezkedett el, amikor Leroy elkezdte az óvodát. Nem is értem, miért mész egyáltalán emberek közé, ha sosem figyelsz arra, amit mondanak – tette hozzá Maggie szemrehányóan, miközben Ira idegesen rádudált az olajszállítóra.

– Maggie, mi bajod van ma?

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy miért vagy ilyen ingerlékeny?

– Nem vagyok ingerlékeny – szögezte le Maggie, miközben feljebb tolta kicsi, pisze orrán a napszemüveget.

– Serena miatt vagy rosszkedvű? Ezért morogsz velem folyton?

– Szomorú vagyok miatta, ez igaz, de egyáltalán nem morgok veled.

– De igenis morogsz! És azt is furcsállom, hogy egyfolytában Fionáról beszélsz, holott azelőtt évekig fütyültél rá.

– Ez nem igaz! Honnan tudod, hányszor gondoltam Fionára?

Mire Ira végre meg tudta előzni a teherautót, igazi vidéki táj tárult a szemük elé. Az út mentén két férfi fát vágott egy csillogó bundájú, fekete kutya társaságában. A fák még nem váltottak lombkoronát, bár látszott, hogy közeleg ennek az ideje. Maggie-nek egy düledező fakerítésre tévedt a tekintete az egyik telek szélén. Hogy megragadnak a látott képek az ember agyában anélkül, hogy a tudatában lenne! – csodálkozott magában. Aztán, amint meglátjuk az eredeti megfelelőjét, azt gondoljuk, a valódit láttuk már egyszer; mintha csak egy álom lenne, ami reggel foszlányonként az eszünkbe jut. Cartwheel felé menet nem is figyelte a kerítést, a tudatalattija mégis rögzítette a képet.

– Ezt hagymakerítésnek hívják, ugye? – kérdezte Irát, de mire odapillantott, már elhajtottak mellette.

Maggie egyébként gyakran szándékosan Fiona anyja házának a közelében parkolt le, hátha láthatja Leroyt, még ha csak néhány pillanatra is. Ha Ira tudomást szerzett volna erről, biztos megütötte volna a guta. Mielőtt Fiona először lelépett, történt valami, amire Maggie nem szívesen emlékezett vissza. (Csakis „szörnyű reggelként” emlegette az esetet, és igyekezett kitörölni az emlékezetéből.) Akkoriban olyan volt, mint egy megszállott. Leroy még csecsemő volt, Fionának pedig halvány gőze sem volt a kisbabákról így Maggie segített neki. Egyik délután Maggie elautózott Cartwheelbe, majd leparkolt a ház előtt. Ám amint Fiona kilépett a lakásból, a kis Leroyjal a karján, elindult homlokegyenest a másik irányba. Hosszú, szőke haja csak úgy lobogott a nagy sietségben, miközben a kisbaba arca a vállán nyugodott. Maggie úgy megörült, amikor meglátta, mintha szerelmes lenne. Valójában szerelmes is volt Leroyba és Fionába egyaránt, sőt még a saját fiába is, valahányszor meglátta, ahogy Jesse kissé ügyetlenül ringatja a kislányát a bőrdzsekis karjában. Maggie aznap nem mert odamenni hozzájuk, inkább hazament. Otthon persze nyomban elújságolta Jesse-nek, hogy Cartwheelben járt.

Jesse a hír hallatára elképedt, majd az anyjára bámult.

– És?

– Nem beszéltem Fionával – folytatta Maggie az élménybeszámolót –, de láttam rajta, hogy hiányzol neki. Egyedül sétált Leroyjal. Senki nem volt mellette.

– És szerinted ez érdekel engem? – kérdezte Jesse flegmán.

Másnap reggel azért kölcsönkérte az anyja kocsiját, mire Maggie nagyon megkönnyebbült. (Jesse valójában gyengéd, melegszívű fiú volt, aki rejtélyes módon vonzotta magához az embereket.) Egész nap távol volt (Maggie a munkából titkon óránként hazatelefonálgatott, hogy ellenőrizze), és csak akkor ért haza, amikor Maggie már a vacsorát készítette.

– Na, hogy ment? – kérdezte aztán a fiát.

– Mi hogy ment? – kérdezett vissza Jesse a lépcsőn felfelé menet, majd magára csukta a szobaajtót.

Maggie ekkor már látta, hogy az információszerzés több időt fog igénybe venni.

Leroy első három születésnapján Maggie és Ira mindig megtették a konvencionális, nagyszülői látogatásaikat, természetesen ajándékokkal megrakodva, ám Maggie fejében mindig is a titkos kémkedő útjai jelentették a valódi látogatásokat. Sosem tervezte meg előre az efféle alkalmakat, mert csak azt érezte, mintha egy hosszú, láthatatlan fonál húzná észak felé. Elindult bevásárolni, ám rejtélyes oknál fogva néhány perccel később már az egyes úton találta magát, álcaként kabátgallérját az álláig húzva. Az ilyen alkalmak során Maggie letelepedett az egyik cartwheeli játszótéren, és unalmában a körmét piszkálta a homokozó szélén, vagy a sétálóutcákban ólálkodott, Ira nővére, Junie egyik rikító vörös parókájában. Türelmetlen pillanataiban elhatározta, hogy felbérel egy gyalogátkelőőrt, ha majd Leroy iskolás lesz. Vagy alapít egy cserkész lánycsapatot, aminek ő lesz a vezetője. De az is megfordult a fejében, hogy jelentkezhetne majd felvigyázónak a diákbálokon. Aztán rájött, hogy nem érdemes ezen törnie a fejét. Jesse mély hallgatásai és Fiona durcás mozdulatai, ahogy a hintát lökte a játszótéren, mind arra utaltak, hogy sokáig úgysem tudnak meglenni egymás nélkül.

Aztán egyik délután Maggie meglátta, ahogy Fiona anyja a babakocsit tolja a főutcán. Mrs. Stuckey slampos, amorf asszony volt. Egyik cigarettát szívta a másik után. Maggie első pillanattól fogva nem bízott benne, mint kiderült, jogosan, egyszer ugyanis látta, ahogy Leroyt magára hagyta a babakocsiban az egyik patika előtt. Maggie teljesen kikészült, hiszen Leroyt el is rabolhatták volna, ezért odalopakodott a babakocsihoz, és leguggolt mellé.

– Helló, édesem! – szólt halkan. – Sétálsz egyet a nagymamival? – kérdezte, mire a gyerek rápillantott. Leroy akkoriban tizennyolc hónapos lehetett. Az arcocskája szokatlanul nagynak tűnt, és a lábai is megnyúltak, nem tűnt olyan pufóknak, mint korábban. Mint aki nem tudja, kit lát, üresen bámult Maggie-re kék bociszemeivel, amit Fionától örökölt. – Itt a nagyi – szólongatta Maggie, mire Leroy kapálózni kezdett, és csak azt mondogatta, hogy mama, a bejárati ajtó felé tekingetve, ahová Mrs. Stuckey előzőleg betért. Maggie ekkor sietve odébb állt. Unokája elutasítása szinte fizikai fájdalomként érte. Mintha kést döftek volna a szívébe. Az eset után soha többé nem ment kémkedni.

Amikor Maggie legutoljára erre autózott, a somfák fehéren virágoztak a zöld domboldalon. Egyszer Maggie látott itt egy szokatlan kisállatot – nem nyúl volt, és nem is mosómedve –, kisebb volt, és fürgébb, de hiába fékezett egy nagyot, a visszapillantó tükörből már csak azt látta, ahogy a kis lény eltűnik a bokrok alatt.

– Azért Serena jól megnehezítette a dolgunkat – szólalt meg Ira egy hosszabb csend után. – Telefonálhatott volna, amikor Max meghalt, de nem, inkább képes volt várni, és csak az utolsó pillanatban értesített minket. Max szerdán hunyt el, de ő csak péntek éjjel szólt, így nem maradt időnk, hogy az utakról informálódjunk. Szerinted Serena azt akarja majd, hogy én legyek az egyik koporsóvivő? – kérdezte a szemöldökét ráncolva.

– Nem tudom, eddig nem említette.

– De azt mondta, szüksége van a segítségünkre.

– Szerintem ezt a lelki támogatásra értette.

– Végül is a koporsóvivés is lelki támogatás.

– Az inkább fizikai.

– Mindegy.

Közben áthaladtak egy kisvároson, ahol a legelőket apró üzletek váltották fel. A háziasszonyok a postaládák mellett állva beszélgettek. Maggie elfordította a fejét, hogy alaposan szemügyre vegye őket. Az volt az érzése, mintha ismerné ezeket az embereket.

– Csak mert ha Serena azt akarja, hogy koporsóvivő legyek, akkor nem vagyok alkalomhoz illően öltözve – töprengett tovább Ira félhangosan.

– Semmi baj az öltözékeddel.

– De nem fekete öltönyben vagyok.

– Mert nincs is fekete öltönyöd. Hidd el, a sötétkék is nagyon jó lesz.

– Furán érzem magam.

– Nem mintha annyira közel álltam volna hozzá – tette hozzá, mire Maggie átnyúlt a kormány felé, hogy megfogja a kezét.

– Semmi baj – szólt megnyugtatóan. – Szerintem Serena csak arra vágyik, hogy együtt legyünk vele.

Ira eleresztett egy halvány, bánatos mosolyt. Még a legjelentéktelenebb betegségeket sem viselte el. Maggie vakbélműtétje idején is mindenfélét kitalált, csak hogy ne kelljen meglátogatnia a kórházban. Napokig azt füllentette, hogy megfázott, és fél, hogy megfertőzi Maggie-t. Valahányszor beteg lett az egyik gyerek, Ira mindig úgy tett, mintha semmi sem történt volna, és ráfogta Maggie-re, hogy csupán képzelődik. Amint valami eszébe juttatta, hogy bizony ő sem örök életű – például amikor életbiztosítást kellett kötnie –, nyomban ideges lett, és megsértődött. Maggie viszont inkább azon aggódott, hogy nehogy sokáig éljen. Talán túl sokat látott az idősek otthonában.

Maggie szerint, ha ő halna meg előbb, Ira akkor is úgy tenne, mintha nem történt volna semmi. Tovább dolgozna az üzletben, és ugyanazokat a dalokat fütyörészné, mint addig.

Miközben átkeltek a Susquehanna folyón, a csipkézett, viktoriánus stílusú Conowingo gát erőműve tárult eléjük a jobb oldalon. Maggie kihajolt az ablakon, hogy hallgassa a vízesést, és belélegezze az illatát, amely rózsaszerű füst formájában finom vízpermetet szórt a híd irányába.

– Tudod, mi jutott eszembe? – szólalt meg Ira, megemelve a hangját. – Az a művésznő… hogy is hívják… Ma reggel egy halom festményt hoz az üzletbe.

– Nem kapcsoltad be az üzenetrögzítőt? – kérdezte Maggie, miután felhúzta az ablakot.

– Minek? Már úgyis bejutott valahogy.

– Akkor álljunk meg, és hívjuk fel.

– De nincs nálam a száma – felelte Ira. – Inkább hívjuk fel Daisyt, és kérjük meg, hogy intézze el.

– Daisy most dolgozik – világosította fel Maggie.

– A fenébe!

– Ó, az én drágám! – csúszott ki Maggie száján, amint eszébe jutott a csinos és nett Daisy, aki Ira sötét színeit és Maggie törékeny alkatát örökölte. – Úgy sajnálom, hogy nem lehetek vele az utolsó otthon töltött napján!

– Most mondtad, hogy úgysincs otthon.

– De később otthon lesz.

– Holnap még láthatod éppen eleget – jegyezte meg Ira, mert másnap vitték el Daisyt a főiskolai beiratkozásra. – Egész nap a kocsiban fogsz vele ülni összezárva. Úgyis eleged lesz belőle.

– Dehogy lesz. Nekem sosincs elegem Daisyből! – fakadt ki Maggie.

– Majd meglátjuk, holnap mit mondasz… – mondta Ira vészjóslóan.

– Az jutott eszembe, hogy elbliccelhetnénk a fogadást.

– Miféle fogadást?

– Hát a tort, vagy hogy hívják, amikor az emberek temetés után összegyűlnek az elhunyt házában.

– Felőlem… – mondta Ira egykedvűen.

– Így korán hazaérnénk, még akkor is, ha hazafelé beugrunk Fionáékhoz.

– Te jó ég, Maggie! Még mindig Fionán jár az eszed?

– Ha a temetés délben véget ér, és onnan egyenesen Cartwheelbe megyünk…

Ahogy Ira jobbra fordult, a kocsi kifarolt a murvás talajon. Maggie egy pillanatig azt gondolta, hogy a manőver csupán Ira hisztije (ami a társaságában gyakran előfordult), de végül rájött, hogy nem volt szándékos. Ira megállt egy régi, lerobbant benzinkútnál. A fehérre mázolt épület előtt két overallos férfi tanyázott a padon.

– Kell egy térkép – szólalt meg Ira kurtán, majd kiszállt a kocsiból.

– Nézd meg, van-e chipsautomatájuk! – kiáltott utána Maggie, miközben Ira intett, és a pad felé vette az irányt.

Most, hogy állt az autó, Maggie érezte, ahogy a tető ontja a forróságot. Úgy érezte, mintha a feje egy darab olvadozó vaj lenne, barna haját pedig rézvörösre szívná a nap.

Ha sikerül rávennie Irát, hogy forduljanak Fionáék felé, a terv további része már gyerekjáték lesz. Nem mintha Ira nem szerette volna az unokájukat; gyakran megesett, hogy a térdén lovagoltatta, vagy Leroy gyerekhangját imitálta, ugyanolyan tiszteletteljes modorban, ahogy a saját gyerekeivel tette.

– Vagy úgy! Komolyan mondod? Most, hogy említed, mintha már hallottam volna erről… – gügyögött neki. Ilyenkor Maggie (aki mindig is hiszékeny volt) mindig megkérdezte, hogy mégis mi az, amit hallott Ira, és pontosan miről beszélt a kisbaba, mire Ira csak sandán ránézett, így a kérdés annyiban maradt.

Szóval Ira is nagyon szerette az unokáját, és szívesen vette volna, hogy felidézzék az együtt töltött szép időket. Az embereket emlékeztetni kell a dolgokra ebben a rohanó világban. Fiona biztos elfelejtette már, milyen szerelmes volt egykor, és hogy futott Jesse és a rockbandája után. Mostanra már biztos szándékosan törölte az agyából. Maggie még emlékezett arra, milyen arcot vágott Fiona, amikor észrevette, hogy Jesse nem jött el a szüleivel Leroy első szülinapjára. Most már a büszkeség munkálkodott benne. A sértett büszkeség. Maggie gyakran hajtogatta Fionának, hogy emlékezzen azokra a napokra, amikor még minél több időt akart együtt tölteni Jesse-szel, és hogy szeretett vele sétálni úgy, hogy egymás farzsebébe dugták a kezüket. Maggie ezt annak idején slampos szokásnak tartotta, most viszont már könny szökött a szemébe, valahányszor felidézte a látványt.

Az egész nap szörnyen szomorúan telt. Úgy tűnt, mindenki elveszít maga körül mindenkit. Maggie rájött, hogy több mint egy éve nem írt Serenának, és a hangját is csak tegnap éjjel hallotta, miközben úgy zokogott, hogy alig lehetett érteni, amit mond. Maggie (miközben ujjai között átengedte a meleg szellőt), kezdte elviselhetetlennek érezni az idő múlását. Legszívesebben emlékeztette volna Serenát, hogy mindabból, amire egykor ígéretet tettek, az égvilágon semmit sem váltottak valóra felnőttkorukban. Megfogadták, hogy nem járnak óvatos léptekkel mezítláb; hogy napozás helyett inkább többet úsznak, miközben nem emelik ki a fejüket a frizurájukat féltve. És arra is szent esküt tettek, hogy nem mosogatnak el kapkodva közvetlenül vacsora után, hogy több időt tölthessenek a férjükkel. Vajon meghagyta Serena egyszer is a mosatlan edényeket reggelre, hogy Maxszel lehessen? És a férfi vajon észrevette ezt?

Ira közben felbukkant egy kihajtogatott térképpel a kezében.

– Megtaláltad, amit akartál? – kiáltott felé Maggie, miközben levette a napszemüvegét, és megtörölte a szemét a ruhája ujjában. Ira szótlanul sétált felé a térkép mögé bújva, amelynek hátlapját tájképek díszítették. Összehajtogatta a térképet, majd beült a volán mögé.

– Bárcsak felhívtam volna az útinfót! – sóhajtott, majd beindította a motort.

– Ne aggódj, rengeteg időnk van még.

– Azt azért nem mondanám. Nézd meg, egyre nagyobb a forgalom, mert minden unatkozó öregasszony hétvégére elővette a kocsiját!

Ez azért vicces megjegyzés volt, mivel szinte csak teherautókat lehetett látni az úton. Miközben Ira megelőzött egy kisbuszt, egy Buickot és egy olajszállítót, ami lehet, hogy ugyanaz volt, amelyik egyszer már feltartóztatta őket, Maggie visszavette a napszemüvegét.

HIGGY JÉZUSBAN, ÉS NEM BÁNOD MEG – hirdette egy óriásplakát a Bubba Mcdaff kozmetikusiskola hirdetése mellett, Pennsylvania határában. Néhány száz méter sima szakaszt követően ismét a régi rázós úton zötykölődtek tovább. Hosszúra nyúlt, zöld táj tárult eléjük – mintha csak egy kisgyerek rajzolta volna le a vidéket. A távolban fekete foltos tehenek legeltek.

TESZTELJE A KILOMÉTERÓRÁT! – bukkant fel egy felirat a műszerfalon, mire Maggie felegyenesedett az ülésen. Ezután egy kis jelzés is kigyulladt, amin 0,1 volt olvasható.

– Pontosan nyolc – referált Irának.

– Hm?

– Semmi, csak ellenőrzöm a kilométerórát.

Ira meglazította a nyakkendőjét.

– Kéttized mérföld. Háromtized. – A negyediknél Maggie-nek az az érzése támadt, mintha mindig hátracsúszna a mutató. Először úgy gondolta, biztos csak képzelődik, de az ötödiknél már teljesen biztos volt benne.

– Mikor ellenőrizted utoljára? – szegezte Irának a kérdést.

– Hogy? Mit?

– A kilométerórát.

– Ja azt? Még egyszer sem.

– És még te vádolsz engem azzal, hogy nem tartom karban rendesen az autót?

– Azt nézd meg! – kiáltott fel Ira szörnyülködve. – Egy kilencvenéves őskövület elszabadult az autópályán. Ki se látszik a kormány mögül.

– A francba – szólalt meg Maggie, mert Ira megint megelőzte a Buickot, ezért elszalasztottak egy kilométerkövet.

Ez persze Irát egy cseppet sem izgatta. Maggie ezután a műszerfalra meredt, a hetes jelzést várva. Ezután a kilométerórára pillantott. A számláló egyre gyorsabban kúszott felfelé, ami nyugtalanná tette.

– Ó, húha!

– Mi történt?

– Idegbajt kapok ettől a számlálótól! – fakadt ki Maggie, miközben egyszerre figyelte a táblákat és a mérőt. Meg mert volna rá esküdni, hogy a hatost sokkal hamarabb látta a számlálón, mint ahogy az útjelző mutatta volna. – Lassíts! – szólt Irának, aki csodálkozva bámult rá.

– Hogy mi?

– Lassíts már! Nem jó helyen járunk! A számláló már a hetesen áll, miközben a tábla… Hol a tábla? Látod, túlmentünk!

Amint Maggie kimondta, már fel is bukkant a kilométerkő, és a számláló mutatója is pontosan akkor váltott.

Maggie megkönnyebbülten hátradőlt.

– Huh! A frász kitört az imént.

– Tudod, hogy ezt még a gyárban beállítják az autón – nyugtatta meg Ira.

– Persze, évtizedekkel ezelőtt.

– Szerinted meddig kell még az egyes úton haladnunk? – morfondírozott Ira.

– De kimerültem! Úgy érzem magam, mint akin átment egy úthenger – panaszkodott Maggie, majd kicsit lejjebb húzta a szoknyáját.

Az út szélén lakóautók és kamionok bukkantak fel, egymástól véletlenszerű távolságban. A parkoló járművek körül semmi jel nem utalt arra, hogy a közelükben emberek is vannak. Maggie erre már a korábbi útjai során is felfigyelt, és sosem értette, hogy lehetséges ez. A sofőrök vadásznak, halásznak, vagy mit csinálhatnak? Lehet, hogy a vidéki embereknek van egy titkos élete, amiről mi semmit sem tudunk.

– A bankjaik is furcsák – folytatta Maggie a gondolatmenetét, ezúttal már Irának címezve. – Észrevetted, hogy ezekben a kisvárosokban a bankok icipici téglaházikókban működnek, virágágyásokkal és szántóföldekkel körülvéve? Te megbíznál egy ilyen bankban?

– Miért ne bíznék?

– Én nem érezném, hogy a pénzem biztonságban van.

– Az a hatalmas vagyonod… – kuncogott Ira.

– Bármit mondasz is, nem tűnnek profiknak.

– A térkép szerint tovább kell haladnunk az egyes úton, Oxfordon is túl. Ha jól hallottam, Serena azt mondta, térjünk le Oxfordnál, de nézd csak meg…

Maggie átvette Irától a térképet, és egy mozdulattal kihajtogatta, bár remélte, hogy nem esik szét az egész, mert tudta, hogy Ira később szemrehányást tenne, amiért rosszul hajtogatta vissza.

– Oxford Marylandben van vagy Pennsylvaniában? – kérdezte ártatlanul.

– Pennsylvaniában, Maggie. Ott, ahol a tízes autópálya észak felé vezet.

– Megvan! Határozottan emlékszem, hogy Serena az mondta, térjünk rá a tízes útra.

– Figyeltél egyáltalán arra, amit mondok? Ha az egyes úton maradunk, időt nyerünk, mert az közvetlenül elvisz Deer Lickbe, egy rövidebb úton.

– De Serena biztos átgondolta az útvonalat, és nem véletlenül ajánlotta nekünk a tízes autópályát.

– Ugyan, Serena Gill nem szokott gondolkodni.

Maggie nagyobb zörejt csapva visszahajtotta a térképet. Utálta, hogy Ira folyton megjegyzéseket tesz a barátnőire, mintha féltékeny lenne rájuk. Úgy tűnt, Ira fejében az jár, hogy a nők csak azért gyűlnek össze, hogy alattomos módon csakis a férjükről pletykáljanak. Ez egyébként jellemző volt Irára: csak magára gondolt. Persze azért néha valóban megtörtént az ilyesmi.

– Volt a benzinkúton chipsautomata? – tette fel Maggie a számára legfontosabb kérdést.

– Nem, csak töltetlen keménycukor volt. Csupa olyan dolog, amit nem szeretsz.

– Éhen halok.

– Azért nem vettem cukorkát, mert úgysem etted volna meg.

– Chips se volt?

– Nem, csak kétféle csoki. Baby Ruth és Fifth Anenue.

Maggie elfintorodott, majd újra elmerült a térképben.

– Szerintem menj rá a tízes autópályára.

– Esküdni mernék, hogy később levághatjuk az utat. Látod a térképen?

– Nem igazán.

– Mi az, hogy nem igazán? Vagy van rövidebb út, vagy nincs.

– Őszintén szólva még nem néztem át tüzetesebben Deer Licket.

Ira indexelni kezdett.

– Most keresünk egy helyet, ahol ehetsz, aztán megnézem még egyszer azt a térképet.

– De én nem akarok enni.

– Az előbb még éhen akartál halni.

– Jó, de fogyókúrázom. Csak valami apróságot ettem volna.

– Jó, akkor szerzünk neked nasit.

– Ira, úgy utálom, hogy állandóan semmibe veszed a diétámat.

– Akkor igyál csak egy kávét, de meg kell néznem a térképet.

Ira letért egy kövezetlen útra, amit tök egyforma tanyasi házak szegélyeztek. A piros-fehér mintás pajta mellett mindegyikhez tartozott egy bádog szerszámoskamra. Maggie biztos volt benne, hogy akad a környéken egy hely, ahol enni lehet. A következő kanyarban találtak is egy poros, villogó neonbetűs feliratot az egyik ablakban, NELL BOLTJA ÉS KÁVÉZÓJA néven. Ira leparkolt egy jeep mellé, aminek a lökhárítóján egy Judas Priest heavy metal zenekaros matrica díszelgett. Maggie kiszállt a kocsiból, és megigazította a felcsúszott ruháját.

A bolt kenyér- és viaszpapírillatot árasztott, ami Maggie-t egy középiskolai menzára emlékeztette. Néhány háziasszony a konzerves polcokat nézegette. A kávégép a pulton kapott helyett, mögötte egy narancssárga tükörtojás és egy májaskolbász kifakult fotójával a falon. Maggie és Ira leültek a pulthoz az egymás melletti bárszékekre, majd Ira kihajtogatta a térképet a pultra. Maggie a pincérnőt figyelte, aki éppen egy serpenyőt sikált. Belespriccelte a tisztítószert, egy spatulával kapargatni kezdte, majd ismét lefújta az edényt. Hátulról úgy festett, mint egy nagy, fehér téglalap. Ősz kontya hullámcsattal volt feltűzve.

– Mit kérnek? – kérdezte végre, anélkül, hogy hátranézett volna.

– Én csak kávét kérnék – vágta rá Ira. Ő sem nézett fel a térképből. Maggie már nehezebben tudott dönteni. Előbb levette a napszemüvegét, és a színes fotókat kezdte nézegetni. – Azt hiszem, én is kávét kérek, meg… várjon csak… azt hiszem, egy salátát is ennék, de…

– Nincs salátánk – vágott közbe az asszony kurtán, majd letette a tisztítószert, beletörölte a kezét a kötényébe, és odalépett Maggie-hez. Szarkalábas szeme valószínűtlenül világoszöld volt, mint a régi üveggolyók. – Csak fejes salátát és paradicsomot tudok adni, ha kiveszem az egyik szendvicsből – sorolta az ajánlatokat.

– Akkor csak egy zacskó taco chipset kérnék, amelyik ott van, az állványon – szólt Maggie felvidulva. – Bár tudom, hogy nem kellene – tette hozzá, miközben a pincérnő kávét öntött a bögrékbe. – Szeretnék leadni öt kilót hálaadásig. Mindig ezzel a néhány kilóval küzdök, de ezúttal már kitartóbb leszek! – fogadkozott.

– Nehogymá’ fogyókúrázzon! Maga?! Minek? – csattant fel a pincérnő, miközben letette eléjük a két kávét. A mellényzsebére tűzött, apró táblán a Mabel név volt olvasható, amit Maggie gyerekkora óta nem hallott. Hová tűnhettek a Mabelek? – Manapság már mindenki fogpiszkáló akar lenni – tette hozzá az asszony, miközben Maggie próbálta elképzelni, ahogy egy újszülött éppen Mabel nevet kap.

– Ira is ezt mondogatja, hogy ő így szeret, ahogy vagyok – pillantott Maggie a férjére, akit továbbra is kizárólag csak a térkép érdekelt. Legalábbis úgy tett, mert mindig zavarba jött, ha Maggie idegenekkel kezdett beszélgetni. – De valahányszor ruhát próbálok venni, mind olyan rosszul áll. Az összeset úgy szabják, mintha senkinek se lenne melle. Az a baj, hogy nincs akaraterőm. Imádom a sós, a savanyú és a fűszeres dolgokat – panaszkodott Maggie, majd bizonyítékként felbontotta a chipset.

– Akkor én mit szóljak! – csattant fel Mabel. – Az orvos szerint olyan túlsúlyos vagyok, hogy rá fog menni a lábam.

– Ugyan, mutassa meg, hol van az a nagy túlsúly?

– Azt mondta, jobb lenne, ha más munkát végeznék, mert a felszolgálás árt a visszereimnek.

– A mi lányunk is a vendéglátásban dolgozik – újságolta Maggie, chipsszel teli szájjal. – Sokszor nyolc órát is lehúz anélkül, hogy egyszer is leülne. Eleinte szandálban dolgozott, aztán krepptalpú cipőben, de az sem vált be.

– Az nem lehet, hogy magának felnőtt lánya van!

– Még tinédzser. Ez csak nyári munka volt. Holnap megyünk beiratkozni a főiskolára.

– Főiskolára? Ilyen okos? – hüledezett Mabel.

– Azt nem tudom, de maximális ösztöndíjat kapott. Kér? – nyújtotta Maggie a pincérnő felé a chipset.

– Nekem fiaim vannak – újságolta Mabel, miközben belemarkolt a zacskóba. – Körülbelül annyit szoktak tanulni, mint szárnyakon repülni.

– A mi fiunk is ilyen.

– Amikor rákérdezek, hogy miért nem írják meg a házi feladatot, csak a kifogásaikat sorolják. A leggyakoribb szövegük az, hogy a tanár nem adott leckét, ami persze szemenszedett hazugság.

– A mi Jesse-ünk is ezt mondogatta – szólt közbe Maggie.

– Az apjukról ne is beszéljünk! – folytatta Mabel a családi beszámolóját. – Folyton falaz nekik; mondhatni, egy húron pendülnek. Mit nem adtam volna egy kislányért!

– Nos, azért néha a lányokkal is nehéz – vallotta be Maggie. Látta Irán, hogy kérdezni akar valamit (mert az egyik ujját a térképre nyomta, miközben meredten bámulta Mabelt), de Maggie tudta, hogy Ira, amint megkapja a választ, nyomban indulni akar, így úgy döntött, még váratja egy kicsit. – A lányok tele vannak titkokkal – folytatta Maggie taktikusan. – Azt hiszed, mindent elmondanak neked, pedig csak fecsegnek. Daisy például mindig is csendes és szófogadó volt, ám egy napon elénk állt, és bejelentette, hogy egy másik államban akar iskolába járni. Fogalmam sem volt, mikor eszelhette ezt ki. Megkérdeztem tőle, hogy boldog-e velünk itthon, mert persze tudtam, hogy tovább akar tanulni, de azt hittem, a Marylandi Egyetem neki is megfelel, mint megannyi más diáknak. Megkérdeztem, miért nem választ egy Baltimore-hoz közelebbi iskolát, mire azt felelte, hogy tudhatnám, hogy mindig is egy Ivy League egyetemre vágyott, holott fogalmam sem volt az efféle szándékáról. Amint megkapta az ösztöndíjat, átjelentkezett máshová. Ira persze erre azt mondta – folytatta sietve Maggie, nehogy a férje szóhoz jusson –, hogy Daisy még olyan, mint egy nagy kamasz, azért ilyen válogatós, és én vagyok a bolond, hogy így felfújom a dolgot. De olyan nehéz ez az egész! Olyan, mintha mindent rosszul csinálnánk. Úgy érzem, Daisy csak azért keres kifogásokat, nehogy velünk kelljen maradnia. A hajam túl göndör, túl sokat beszélek, és túl sok gyorskaját eszem. Ira öltönye pedig ósdi, és különben sem ért az üzlethez.

Miközben Mabel megértően bólogatott, Ira természetesen megint azt gondolta, hogy Maggie túlreagálja a dolgokat. Véleményének persze nem adott hangot, de fészkelődni kezdett a székében, amiből Maggie már tudta, mi jár a fejében.

– És tudja, mit mondott nekem Daisy másnap? – folytatta Maggie, ügyet sem vetve Irára. – Tonhalas ragut főztem vacsorára. Megkérdeztem Daisyt, ízlik-e neki. Hozzátettem, hogy őszintén mondja el a véleményét, mire közölte velem… – sóhajtott Maggie, mielőtt könnyes szemmel folytatni kezdte. – Szóval csak ült ott, hosszasan rám nézett, majd azt kérdezte, hogy mama, te tudatosan döntöttél úgy az életed során, hogy átlagos legyél?

Maggie szívesen folytatta volna, de megremegett a szája széle, így inkább félretolta a chipset, és elővett egy papír zsebkendőt.

– Maggie, az isten szerelmére! – szólalt meg végre Ira, mire Maggie szabadkozni kezdett.

– Elnézést, de ez annyira megviselt…

– Hát persze, drágám – mondta Mabel vigasztalóan, majd közelebb tolta Maggie-hez a kávét. – Természetes, hogy megviselt!

– Én nem vagyok átlagos! – kesergett Maggie, amivel Mabel is egyetértett.

– Mondja el neki! Mondja el a lányának, hogy maga másképp gondolja. Tudja, mit mondtam egyszer a legidősebb fiamnak, Bobbynak? Aznap én is tonhalat főztem. Micsoda egybeesés! A fiam pedig a képembe vágta, hogy mennyire unja már az összekutyult kajákat. Persze nekem több se kellett, nyomban kiosztottam: – Na ide figyelj, fiatalember – mondtam neki –, ha nem tetszik, nyugodtan felállhatsz az asztaltól, sőt a házból is kiköltözhetsz! Lakj szépen, ahol akarsz, és főzz magadnak mindennap borjúbordát! – Bobby azt hitte, csak a szám jár, de én fogtam a ruháit, és szépen bepakoltam a kocsija csomagtartójába. Most a város másik felében lakik a barátnőjével. Fogadok, hogy nem hitte volna, hogy tényleg kirakom a szűrét otthonról.