MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

A vidék
szovjetizálása

szerkesztette
Csikós Gábor, Ö. Kovács József,
Horváth Gergely Krisztián

részlet

Budapest, 2023

© Csikós Gábor, Czetz Balázs, Farkas Gyöngyi, Galambos István, Horváth Gergely Krisztián, Káli Csaba, Nagy Netta, Ö. Kovács József, Rigó Róbert, Vértesi Lázár, 2023

Szerkesztette
© Csikós Gábor, Ö. Kovács József, Horváth Gergely Krisztián, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

A könyv kézirata a Nemzeti Emlékezet Bizottsága, a Bölcsészettudományi Kutatóközpont és az MTA BTK „Lendület” Tíz Generáció Kutatócsoport támogatásával készült

Borítóterv Hegyi Péter
Borítófotó: Fortepan / Vimola Károly
Olvasószerkesztő: Szarka Károly
Felelős szerkesztő Hessky Eszter
Felelős kiadó: Rados Richárd

ISBN 978 963 475 817 4
ISSN 2559 9666

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó
(Csikós Gábor – Horváth Gergely Krisztián – Ö. Kovács József)

Nézőpontok, tapasztalatterek és jövőhorizontok
(Csikós Gábor – Horváth Gergely Krisztián – Ö. Kovács József)

A nyelv uralása

A kényszerkollektivizálás történeti értelmezése

A háború vége – a szovjetizálás kezdete
(Czetz Balázs – Csikós Gábor – Galambos István – Horváth Gergely Krisztián – Ö. Kovács József – Vértesi Lázár)

Háború: az élet és az ingóságok elvétele

A kommunista párt erőre kap

Földosztás: a birtokok elvétele

A földosztás helyi tapasztalata

Jászság: kisparaszti földelvételek

Keszthely: anomáliák egy arisztokrata birtokon

Veszprémi római katolikus egyházmegye: plébániák vagyonfosztása

Következmények, társadalmi válaszok

Osztályharc falun (1948–1956). A kényszerkollektivizálás első hulláma
(Csikós Gábor – Galambos István – Káli Csaba – Ö. Kovács József – Nagy Netta – Rigó Róbert)

„Reakciós az, aki anti-kommunista”

Felkínált jövőkép: a nagyüzem

Az erőszak arcai és módszerei

A parasztság válaszai

Új szakasz vagy új taktika?

Jászság: végképp eltörölni a szabadparaszti múltat?

Homokhátság: túlélés a tanyavilágban

Zala megye: nagyüzem kisparaszti miliőben

1956 és a kényszerkollektivizálás második hulláma (1959–1961)
(Czetz Balázs – Farkas Gyöngyi – Horváth Gergely Krisztián – Káli Csaba – Ö. Kovács József – Rigó Róbert)

A vidék forradalma

Elsöprő terror

Bekerítés a gyakorlatban

Fejér: agresszív téeszfejlesztés

Agitátorok, népnevelők Bács-Kiskun és Szolnok megyében

Bekerítés Zalában

A rejtett ellenállástól a nyílt szembeszegülésig

Erőszakos kollektivizálás – kollektív erőszak

A faluellenes politika pillérei
(Horváth Gergely Krisztián)

Súlytalan agrárium

Diszkriminatív társadalombiztosítás

Fejlesztés mint sorvasztás: a településpolitika

A mágikus háromezer

Az intézményesített falurombolás programja

A szocialista falu
(Csikós Gábor – Horváth Gergely Krisztián)

A gyarapodás szűkre szabott lehetőségei

Demográfiai jellemzők

Normavesztés a magyar faluban

A neurózis

Alkoholizmus

Az öngyilkosság

Ismétlődő híradás a margóról

A kényszerkollektivizálás jelenre vetülő árnyéka
(Csikós Gábor – Horváth Gergely Krisztián – Ö. Kovács József)

Felhasznált források

Jegyzetek

Előszó

Sokunk tapasztalata lehet az, hogy a tankönyvekben olvasottaktól eltérő családi történeteket ismerünk. A 20. század viharos időszakából különösen igaz ez a kollektivizálással összefüggő eseményekre. Az 1945-ben még mindig az ország népességének felét kitevő parasztság által az 1950–60-as években megtapasztalt identitástörés jelentőségéhez mérten kevéssé vagy alig jelenik meg a történeti feldolgozásokban.

Az MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpontjának és a Nemzeti Emlékezet Bizottságának együttműködésében az MTA BTK Vidéktörténeti Témacsoportja 2014-ben alakult meg azzal a céllal, hogy alapkutatásokat kezdeményezzen a magyarországi vidék 1945 utáni társadalomtörténetéről. Kutatócsoportunknak már az első eredményei is azt mutatták, hogy a levéltári forrásokból a ránk hagyományozotthoz képest egy teljesen más történet bontakozik ki.

Eredményeinket először a Magyar vidék a 20. században című, az immár tizedik köteténél járó sorozatunkban adtuk közre. Ebben a könyvben a tíz éve működő kutatócsoport kollektivizálással és a vidék társadalmának átalakulásával kapcsolatos kutatásait szeretnénk összefoglalni. A könyv egyes részei önálló tanulmányként már napvilágot láttak. Szerkesztőként azt tartottuk szem előtt, hogy írásainkat úgy formáljuk egységes kötetté, hogy közben átfogó igénnyel ábrázoljuk a második világháború végétől a hetvenes évek végéig tartó időszakot. Ezek az évtizedek sorsdöntőek a magyarországi falvak életében, a vidéki népesség addig is küzdelmes élete innentől lett demográfiailag is fenntarthatatlanná. A jelenkori magyar társadalom válságtendenciái a falvakban már az 1960-as évektől nyilvánvalóvá és kortársak is által észlelhetővé váltak. Könyvünk kísérlet arra, hogy ezeket a folyamatokat egyéni sorsokon, települési és megyei elemzéseken, valamint országos kitekintésben is bemutassuk.

Nézőpontok, tapasztalatterek és jövőhorizontok

Nehezen hihető, hogy Magyarország második világháborút követő társadalomtörténetében akad még olyan terület, ahol az újabb kutatások paradigmatikusan új téziseket eredményeznek. Még kevésbé gondolnánk, hogy éppen a gazdag hagyományú agrárszociológia és agrártörténet területén találunk ilyet. Közismert, hogy az 1970-es évekre a szovjet blokkon belül Magyarország volt az egyetlen, amely változatos termékskálájú és nagy mennyiségű agrártermék előállítására volt képes, amelyből jelentős hányad jutott exportra is. A kortárs megfigyelők közül sokan, majd nyomukban a történészek is mindebből a kollektivizált mezőgazdaság sikerére következtettek, ami még az angol nyelvű szakirodalomban is sajátos bájt kölcsönöz a Kádár-rendszer agrárpolitikájának.1 Furcsa, hogy mindeddig átfogóan senki nem vizsgálta, hogy e teljesítményért milyen árat fizetett a magyarországi vidéki társadalom, de azt sem, hogy a számok valós sikereket tükröztek-e, s hogy az állami szubvenciók, szanálások milyen mértékben torzították a mezőgazdaság nyereségességéről hírt adó adatokat. Meglepő módon a rendszerváltást követően a néprajzi összefoglalók sem törekedtek elszakadni a korábbi hivatalos doktrínától,2 holott műfajukból fakadóan alulnézeti tapasztalatokat összegeztek. A „földreform” és a „mezőgazdaság szocialista átszervezése” mint politikai mítoszokat tükröző fogalomhasználat mégis rendszerint reflektálatlanul maradt.3 Hasonlóképpen a „szocializmus” szó kritika nélküli használatához, ezek is elfedik az állami erőszakot és a kollektivizálást követő évtizedek tényleges társadalmi gyakorlatát, a tömeges kortársi tapasztalatot. Amennyiben az 1990 előtti történeti valóságot csak a marxista vagy éppen a rendszerváltozás utáni új kapitalizmus kritikai szemüvegén keresztül szemléljük, úgy nyilvánvalóan torzítjuk, sőt meghamisítjuk az összefüggéseket. A magyar nyelvű kutatások angol nyelvű interpretálásában is előfordul, hogy a „korábbi parasztságot” a kommunista diktatúra négy évtizedes időszakának legfőbb haszonélvezői között mutatják be.4 Mindezek szöges ellentétben állnak a mintegy tíz éve olvasható, korábban nem vizsgált levéltári és oral history forrásokon alapuló publikációk eredményeivel is.5

Kötetünkben arra teszünk kísérletet, hogy döntően mikroszintű és az egyének/közösségek kortárs tapasztalatairól beszámoló forrásokból építkezve rekonstruáljuk a vidéki Magyarországon 1945-öt követő két és fél évtizedben bekövetkezett változásokat. Látásmódunk nem teleologikus, ugyanakkor nem hagyható figyelmen kívül, hogy ha a historiográfiában uralkodó, pozitív üzenetű, az 1989 előtti szocialista rendszert összességében legitimáló narratíva igaz, akkor abba vajon beleilleszthető-e a falvaknak a 60-as években kezdődő elöregedése, tömeges elnéptelenedése, a munkaképes korosztályok romló mortalitási adatai és az élve születések számának meredek csökkenése? – hogy csak néhány kemény társadalomstatisztikai mutatót említsünk. Hasonlóképpen kérdezhetjük, hogy milyen mérleget vonhatunk a szovjet típusú nagyüzemi mezőgazdaság környezeti hatásaiból?6

A hidegháború ideje alatti történeteknek egyik valóban összetett, de kevésbé tárgyalt kérdéskörét a földbirtoklás és az állami földpolitika jelenti. A volt szovjet tömb országaiban a szovjetizálás gyűjtőfogalmát használva értelmezhetjük életszerű összefüggéseiben a vidéki társadalmat érintő folyamatokat, strukturális változásokat, az egyéni és kollektív cselekvésformákat. Emellett megkülönböztetjük a kommunizmust, mint eszmét és a távoli jövőben elérendő utópiát a tényleges megvalósítás programjától, amit szocializmusnak, szocialista projektnek nevezünk.

Munkánk elsősorban társadalomtörténeti irányt követ, ami azt jelenti, hogy az állami erőszak szociális hatásait elemezzük. Mint fentebb jeleztük, elsőbbséget adunk a mikroszintnek, ezért a vidéki társadalom esetében vizsgált történeti jelenségeket döntően alulnézeti perspektívából közelítjük, amikor a hivatalos dokumentumok és publikációk információit dekódoljuk. A tapasztalattörténetek (Erfahrungsgeschichte/n) szinte az élet minden területére vonatkozóan megtalálhatók ezekben a rendszerint belső használatra szánt hivatalos szövegekben. A tapasztalattörténet-írást mint történetírói paradigmát azért is tartjuk fontosnak, mert általa megragadhatóvá válnak a magyar kommunista diktatúra évtizedei alatt radikálisan tabusított valódi történelemképek. A pártállam által kikényszerített indoktrináció, a hivatalos szocializáció és igen nagy mértékben a társadalmi öntabusítás miatt az 1960-as évektől felnőtt nemzedékek emlékezetében nincsenek jelen az életüket egyébként alapvetően befolyásoló történeti tényezők.7

Jól feltárt, hogy a Szovjetunióban az 1920–1930-as évektől a kommunista hatalom számára az egyéni parasztgazdaságok elemi akadályt jelentettek a proletárdiktatúra kiépítése előtt. Mint a magántulajdon utolsó bástyái, a társadalomnak az állammal szembeni egzisztenciális függetlenségét jelképezték. Másrészt a paraszti munkaerő bevonása nélkül nem lett volna lehetséges az erőltetett iparosítási program végrehajtása sem. A kolhozokat a kommunista állam a tervgazdaság szempontjainak alárendelve a terror eszközeivel hozta létre.8 A Vörös Hadsereg által megszállt más országokhoz hasonlóan 1945-öt követően Magyarországon is a földek és az emberek „összegyűjtése”, „kollektívákba” kényszerítése bizonyult a kommunista diktatúra legradikálisabb társadalmi operációjának. Fontos ugyanakkor, hogy az állam által szervezett kollektív erőszak-alkalmazás úgy érintette a társadalom legnagyobb tömbjét, hogy közben az azt elszenvedők tabusították azt. A tabuk bénító hatását fokozta, hogy a kommunizmus mint modern egyeduralmi rendszer cselekvő részvételt várt az állampolgároktól, így azok nagy számban vehettek részt – meggyőződésből vagy kényszer hatására – az erőszakos agitációban, megteremtve az identitástörések, a bizalmatlanság, a traumák és a sérelmek légkörét.

Látni kell, hogy a kommunista diktatúra idejének történetkutatói torzításai, az utóbbi évtizedek ideologikus, eufemizáló beszédmódja abból a szempontból is „sikeres” lett, hogy az általa közvetített narratíva bármilyen jellegű megkérdőjelezése elutasítást váltott ki.9 Ez arra is visszavezethető, hogy az agrár- és vidéktörténet iránt eleve kevés számú kutató érdeklődött, a szintézisek írói pedig sok esetben egykori politikai döntéshozók voltak (Donáth Ferenc, Gyenes Antal, Romány Pál).10 Nemzedékek sora számára a kényszerkollektivizálás társadalmi operációja ilyen módon kikerült a tankönyvi és országtörténetek sorából. A fő sodrú (mainstream) politikatörténeti összegzések látókörében csak az 1956 előtti represszióval való szakítás és az azt korrigáló állami politika, a „kádári modernizáció” pozitívumai szerepelnek, jóllehet ezen állításokat már a kortárs társadalomkutatások, az 1990 után szabadon kutatható új levéltári források, de az újabb szociológiai áttekintések sora is cáfolja.11

Ha az 1945 utáni állami identitástörési politika és a társadalmi ellenállás összefüggésében gondolkodunk, akkor abból kell kiindulnunk, hogy a széttöredező történeti parasztság volt az utolsó társadalmi tömb, amely 1958-ig zömében magántulajdonon alapuló létformákban próbált élni.12

Magyarország azon kevés országok közé tartozott, ahol rövid időre bár, de már a második világháború előtt hatalomra jutottak a kommunisták. Az 1919-es bolsevik uralom hatása az idősebb generációk emlékezetébe mélyen bevésődött.13 Az 1930-as évek történései, az ukrajnai holodomor hírei is átlépték a határokat.14 A Vörös Hadsereg második világháború végi közeledésekor az új megszállástól való kortársi félelmek között ott volt a magántulajdon felszámolásának és a közös gazdaságokba való kényszerítés aggodalma is.15

A megszálló szovjet hadsereg támogatásával döntéshozói pozícióba került Magyar Kommunista Párt irányítói taktikai megfontolásból más pártok vezetőivel együtt 1945 tavaszán „földreformot” indítottak el. Tekintve az agrárszegénység második világháború előtti nagy volumenét és azt, hogy a háború után lényegében mindegyik párt egyetértett a földreform szükségességét illetően, a földreform létező igényre adott válasz lehetett volna, ám társadalmi gyakorlata valójában a néhány nap alatt, részben még háborús állapotok közepette – a korábbi elitek kiiktatásával és az új uralom kialakításával összekötött – földelkobzásokról és földosztásokról szólt.16 Három év elteltével, 1948-ban az akkor már formálisan is egyeduralkodóvá lett kommunista párt meghirdette a mezőgazdaság kollektivizálását, ami a gyakorlatban nemcsak a földek államosítását, de a hagyományos paraszti kultúra erőszakos felszámolását is jelentette. Ezen nagy kérdéskört és az 1945–1962 közé eső időszak hosszú távú következményeit tárgyalja a kötet.

A nyelv uralása

A problémakör kibontásának nyelvezetét és könyvünk fogalomhasználatát meghatározza, hogy a kommunizmus programja az egész világon mint modernizációs ideológia jelent meg. A rendkívül ambiciózus kommunista projekt céljai nem érthetők meg anélkül, hogy tisztában lennénk annak újkori előképeivel, a haladásról szóló 19. századi elképzelésekkel, amelyeket alapvetően befolyásolt az európai és az észak-amerikai iparosodás folyamata. A kommunizmus gyors és mindent átfogó iparosítást, másrészt pedig az áthagyományozódott normarendszerek, társadalmi struktúrák radikális felbontását ígérte. Sokak számára éppen ez tette a kommunista eszmét „varázslatossá”, feledve-feledtetve azt, hogy ebben a bolsevik, majd sztálinista programban demokráciáról nem, csak proletárdiktatúráról volt szó.17

A modern diktatúrák kialakításának első lépéseit rendszerint a nyelvi térben teszik meg, amikor a szavakat nem eredeti jelentésüknek megfelelően kezdik el használni, vagy a tartalmakat összekeverik.18 Az állami erőszak bevezető fázisa az áldozat identitásának feloldásával kezdődik, ami elsősorban a szavak és fogalmak jelentésének, vagyis a nyelv lehetséges manipulációjával érhető el. Sztálin elhíresült mondása szerint a nyelv nem puszta kommunikációs eszköz, hanem fegyver.19 A nyelv meghamisítását „követi” a gondolkodás megváltozása, így lesz a háborúból béke, a rabszolgaságból szabadság, a kizsákmányolásból felszabadítás, a gyilkosságból terápia.20

Munkánk során fontos előfeltételként tekintettünk arra, hogy dekódoljuk a történeti források nyelvhasználatát, a hivatalos és a közbeszéd formáinak különbségeit, felfedjük azok jelentésrétegeit.21

A nyelv valóságteremtő gyakorlatként való értelmezése különösen a politikai diktatúra világában fontos, hiszen a jogállamiság hiányában bármilyen kommunikációs szituáció könnyen „rendszerellenesnek” minősülhetett. A diktatúra eljárásmódja legjobban a katonai hadműveletek logikájához hasonlítható: döntő az ellenségkép-teremtés, az elszigetelés és a célzott kriminalizálás.22

A politikai diktatúrák világából származó történeti források feltárása és elemzése alapján sokunk tapasztalata lehet, hogy ezeket akkor tudjuk igazán hatékonyan felhasználni egy tudományos elemzésben, ha olvasás közben szem előtt tartunk két dolgot. Először is azt, ami hiányzik ezekből a hivatalos szövegekből. Másodszor pedig állandó „fordítási” műveletet kell végeznünk. E tekintetben mérvadónak vehetjük az állambiztonsági szolgálatok szóhasználatát, hogy miként lehet életszerű történéseket, helyzeteket hamisított formában beállítani.23

A pártállam által használt nyelvezet dekódolásának kulcsa az, ha a mondanivalót elsősorban a megfogalmazó gondolkodásmódjára, nem pedig a megcélzott tárgyra, embercsoportra vonatkoztatjuk.24 Vagyis ezek a megfogalmazások inkább az illetők pozicionális helyzetéről, funkcionárius mivoltáról, szocializációjáról, iskolázottságáról, még inkább annak hiányáról szólnak. Ennek legnyilvánvalóbb történelmi példái a rezsim „ellenségeire” vonatkozó minősítések és leírások (a „kulákoktól” az egyházi személyekig). Az ellenségteremtő „varázsszavak” mágikus használata ezekben a szövegekben szinte mindig megelőzi a szemantikai funkciót.25 A szovjet hadsereg támogatását élvező magyarországi kommunista párt eltökéltségét és tematizálási eredményességét mutatja, hogy sok esetben politikai ellenfeleik is az általuk kijelölt nyelvi térben igyekeztek reagálni, legitimálva ezzel a beszédmódot. Így kaphatott sajátos jelentést egy sor fogalom, köztük a korábban már tárgyalt reform, illetve például a szövetkezet. Az utóbbi kapcsán a politikai mítosszá vált fogalmak egyik megtévesztő örökségére is utalni kell. A 19. századig visszanyúlóan a „szövetkezet” a magántulajdont védte, ellenben a kommunista gyakorlatban ezen fedőnév alatt felszámolták a magántulajdonú parasztgazdaságokat.26 Könyvünkben ezért amikor a tsz, termelőszövetkezet, szövetkezet kifejezéseket használjuk, minden esetben a kollektivizálással létrehozott kényszerszövetkezetekre gondolunk.27 A kommunista politikai mítosz alapján kijelölt kolhozosítást sajátos „fejlesztési” projektként is értelmezhetjük, amely a kortársak előtt egyébként is így vált hivatalosan ismertté.28 Az ennek megfelelően kiépített bürokratikus állam és kultúra a társadalomra mint „igazgatási tárgyra” tekintett.29 (Arról azonban a döntéshozók ekkor sem beszéltek a nyilvánosság előtt, hogy minden fejlesztési projektnek karakterisztikus jellemzője a bizonytalanság, a mozgástér, a szervezeti keretek korlátai és a nem szándékolt következmények.30) A szocialistának nevezett programokban a használt fogalmi kategóriák sok ellentmondással terheltek. Miközben tulajdonközösséget hirdettek, valójában állami monopóliumot teremtettek. Történeti forrásaink szövegeit tekintve is mindenképpen hangsúlyoznunk kell, hogy a szocializmus nem csupán társadalmi és gazdasági rend, hanem világnézet, amely a mindennapi élet alapvető elemeit kizárja, pontosabban igyekszik kizárni.31 Történeti forrásaink belső feszültsége ebből is fakad.

A szovjet típusú diktatúrák eredettörténete két narratíva mentén szerveződik. A még mindig nem általánosan elfogadott narratíva középpontjában az áll, hogy a szovjet tankoknak köszönhetően egy radikális kisebbség hajtotta uralma alá a kelet-európai társadalmakat, akik uralmi rendszerének nem volt legitimációja.32 Amint gyengülni kezdett a szovjet megszállás, úgy kezdett olvadni az állampárt hatalma is az 1980-as években. A másik, a marxista tradícióból kiinduló narratíva ellenben azt vallja, hogy mindaz, ami történt, elkerülhetetlen történelmi szükségszerűség volt: a szocialista projekt esélyt jelentett a gazdasági elmaradottság és a városfejlődés hiányainak gyors ütemű felszámolására, valamint az agrár- és munkásrétegek tömeges társadalmi emancipációjára, rövid távon pedig választ az eltérő nemzeti köntösökben jelentkező nemzetiszocialista múltra. A szükségszerűség toposza ugyanakkor óhatatlanul is felveti azt a kérdést, hogy akkor a célok érdekében rendszerszinten foganatosított, ártatlan emberek ellen alkalmazott állami erőszak, sőt: terror is legitim volt-e?33 Etikus-e emberek szenvedését járulékos költségnek tekinteni? – főleg, ha a szélsőjobboldali diktatúrák esetében magától értetődően elutasításra kerül ez a fajta beszédmód. Ezt az értelmezést az az alapállás jellemzi, hogy a kommunista hatalmi gyakorlatot kimondva-kimondatlanul egy, a képzetek világában fixált utópiából vezeti le és annak szükségszerűségéből kiindulva értelmezi, ami önmagában is korlátozza a kritikai gondolkodásmódot, lévén, hogy ez elsődlegesen egy ideologikus nézőpont.34

Rendet kell tehát tenni abban a historiográfiai hagyományban, amely a kényszerkollektivizálás sikerének narratíváját viszi tovább, miközben amennyiben az erőszakos kollektivizálásra mint meghatározó jelentőségű, azaz megrázó, nagy társadalmi tömböt érintő és hosszú távú, struktúraváltó következményű társadalomtörténeti eseményre tekintünk, akkor végül ott marad a kérdés: milyen értelemben lehet itt „sikerekről” beszélni? Kiknek a sikereiről, meddig nyúló és milyen társadalmi és környezeti árral járó sikerekről lenne itt szó?35 Ha az ideologikus állítások igazak lennének a korabeli valóságra vonatkozóan, akkor tévedtek volna a szintén kortársi társadalomkutatók (a tsz-neurózist elemző kutatásoktól a szociológiai felmérésekig, szociográfiáig)?36 Tudjuk, hogy nem erről van szó. Közös nevezőt keresve kérdezhetnénk továbbá, hogy mai európai kontextusokban miért van akkora különbség a kollektivizált és az abból kimaradó régiók között?37 Érdemes utalni a finn–magyar összehasonlítások hagyományaira,38 vagy ha a keleti blokkon belül végezzük vizsgálódásainkat, akkor például összevetni a hetvenes évekre eladósodott és elszegényedett, de a kényszerkollektivizálásnak ellenálló lengyel vidéki társadalmat és az egykoron éllovasnak mondott magyart. Mikroperspektívát választva, Fél Edit és Hofer Tamás, a nemzetközi néprajzi-antropológiai nyilvánosságban méltán elismertté vált átányi „közösségtanulmányának” színhelye mai, szétesett miliőit miként tudjuk értelmezni?39 Az a falu, amelynek református, magát „korrekt parasztnak” („proper peasant”) tartó lakossága egészen az 1950-es évekig megtartotta hármas gazdálkodási telephelyű gazdaságát, a kényszerkollektivizálást követő tömeges elköltözés miatt mára a helyükre költöző, mélyszegénységgel szembenéző roma népességű szegregátummá lett. Vállalva a történelmietlen kérdésfelvetést, mi lett volna, ha elmarad az erőszakos kollektivizálás?40 Disszonáns, rendkívüli feszültségekkel teli helyzeteket láthatunk, ami arra figyelmezteti a kutatót, hogy ezen traumatikus jelenségekkel és következményekkel a kortársaknak együtt kellett élniük.

A földosztást, a kényszerkollektivizálást azonban nem csupán az előbb említettek miatt kell kiemelni a puszta agrártörténet világából, hanem azért is, mert maga a szocialista projekt és a társadalmi gyakorlat, továbbá a súlyos következmények is össztársadalmi hatásúvá tették. A politikai diktatúra társadalmiasítását, tehát a társadalom tagjainak sajátos részvételét igen fontosnak gondoljuk a történeti helyzetek értelmezésében. A kikényszerített társadalmi részvétel kimondva-kimondatlanul egy olyan kommunista pártprogram volt, ami ugyan az 1950-es évek elejének gyakorlatától valamelyest különbözött, de lényegében mégis ugyanazokat a célokat valósította meg az erőszakos kényszerkollektivizálás befejező, 1958 és 1961 közötti időszakában. Hangsúlyozzuk, hogy messze többről van szó, mint a mezőgazdaság kényszerkollektivizálásáról. Az erőszakos struktúraváltás, a hagyományos életvilágok felszámolása a legéletszerűbb módon a belső gyarmatosítás fogalma alatt értelmezhető,41 illetve a mindennapokban zajló látens polgárháborúként írható le.42

- Kézenfekvő kiindulópontja lehet az értelmezéseknek a közös történelmi tényező, tudniillik, hogy a parasztság elsöprő többsége egyértelműen nem akarta a „kolhozt”, ami mégis realitás lett.

- Másodsorban fontos a kényszerkollektivizálás újszerű megközelítése azért is, mert össztársadalmi hatásai miatt ezáltal kiemelhetjük az egyébként sokak számára érdektelennek tűnő puszta agrártörténet köréből. Annál is inkább, mert az erősen mitizált, az irodalomban lényegében csak „sikeres magyar modellként”43 visszaköszönő toposzt már a nemzetközi fogalom-, társadalom- és kultúrtörténeti szakirodalom is más megvilágításba helyezi.44

- Harmadszor, a kollektivizálást célszerű olyan dinamikus folyamatként értelmezni, amely számos összefüggést, jelenséget érint, sőt: magyaráz, amelyek tárgyalása szintén hiányterületnek számít a jelenkortörténeti kutatásokban (például kényszerurbanizáció; vidéki szegénység; proletarizálódás, vagy éppen vagyonosodás; lokális, regionális különbségek; társadalmi részvétel a rezsim felépítésében és működtetésében; alkalmazkodó ellenállás; a nagyüzemi kemizálás környezeti hatásai).45

A kollektivizáláson kívül talán nincs is más, ennyire átfogó témakör, ami lehetővé teszi, hogy a szovjetizálási folyamat kelet-közép-európai jelenségeit egy új típusú beszédmódban értelmezzük.46

A kényszerkollektivizálás
történeti értelmezése

A fő kérdés, hogy milyen tartalmi elemeket sorolunk a kényszerkollektivizálás fogalmához. Kötetünkben a kényszerkollektivizálás fogalma alá soroljuk a megvalósulás folyamatát 1948 és 1961 között, illetve ide értendő magának a kényszerkollektivizált mezőgazdaságnak a megléte az 1961-et követő három évtizedben. Jelen könyv hangsúlyosan az 1945 és 1980 közötti időszakra koncentrál.

Mint minden történelmi jelenségnek, a kényszerkollektivizálásnak is fel kell tárnunk a kiváltó okait és azokat a funkciókat, amelyeket végül rövid és hosszú távon betöltött.47 Az első, nagy látószögű megközelítésben magának a sztálinista diktatúrának a jellegzetes történelemformáló tényezőit kell megemlítenünk, éspedig:

- egy előzetes ideológia meglétét (marxizmus–leninizmus);

- a marxizmusban gyökerező tervszerű, racionális társadalom elképzelését és az ennek megfelelő rendteremtési törekvéseket;

- az erőszakos modernizálást;

- a társadalom életét keretező szimbolikus határok (frontier) eltolását és ennek nyomán úgy a földrajzi térben, mint a szimbolikus mezőkben történő belső honfoglalást; majd következő lépcsőkben

- az ember átfogó fegyelmezését és

- a társadalom kényszerű homogenizálását.48

Az előbbiek kritikájaként ugyanakkor azt is meg kell említeni, hogy ezeknek a sajátosságoknak a rendszere nélkülözi a kölcsönhatásokat, az aktív társadalmi cselekvésmódokat. A társadalmi gyakorlatban, a diktatúra mindennapi történéseiben fontos és nem kikerülhető a jelenlét, s következésképp a részvétel, az együttműködés, a kollaborációtól a színlelésig terjedő magatartásmódok változó formái. Kötetünk alapvető üzenetére utalva, az előbbi tényezők közül kettőt emelnénk ki: a kényszerkollektivizálás a hagyományos paraszti tömb társadalmi súlya miatt egyszerre volt erőszakos modernizálás és belső honfoglalás, egyúttal a társadalmi homogenizáció legfontosabb eszköze.

A paraszti magántulajdon és életforma államosításának „szovjet modellhez” igazodó aktusát és következményeit a konkrét társadalmi-politikai miliőbe ágyazva kell feltárni. A „szovjet modell” érvényesítése nem pusztán azt jelentette, hogy a jelen levő Vörös Hadsereg a vazallus kommunista pártok közreműködésével meghódította Kelet-Közép-Európát, hanem több szinten zajló adaptációs-módosító folyamatok együttese volt.49 A szovjet döntések közvetítette utópiák, amelyek megszabták a politikai paramétereket, egy, az egyenlőségre, a termelékenységre és a munkacentrikusságra alapozó társadalmi formát követeltek meg. Az iparosítás és a kényszerkollektivizálás olyan, egymással szorosan összetartozó állami politika volt, amelyben döntő tényezőnek számított a városi népesség ellátása, és egyúttal a magántulajdon felszámolása az agrárvilágban is. A radikális beavatkozások rendkívüli mértékben átszabták a gazdaság és a társadalom világát, ami ellen az ezt elszenvedők nemcsak protestáltak, de felkelések is kitörtek. Itt nem csupán a teljes kollektivizálásból végül kimaradt Lengyelországban és Jugoszláviában kialakult hatásos ellenállási formákra kell gondolni, hanem például a bulgáriai, romániai tiltakozásra, majd az azt követő brutális represszióra.50

Alapvető kérdéseink, amelyekre a kötetben választ kínálunk, a következők: Miért tekinthető a kényszerkollektivizálás társadalomtörténeti (megrázó, kollektív természetű és struktúraváltoztató) eseménynek? Miként igazolható, hogy mindez az egész társadalmat érintette? Milyen egyéni és kollektív viselkedésformák figyelhetők meg a kényszerkollektivizálás folyamatában?

Kötetünkben bemutatjuk a magyarországi kommunista diktatúra paraszt- és vidékellenes politikai gyakorlatának világosan látható stádiumait és következményeit, az 1945. márciusi ún. „földreformtól” egészen az 1970-es évek településpolitikájáig. Az időrendi áttekintés mellett az állami erőszak történeti kutatása messzire vezető kérdéskör, de megkerülhetetlen, mert ez döntő volt a hagyományos paraszti világ felszámolásában.

E helyütt csak felvillantjuk, hogy az erőszaknak három, jobbára elfogadott alapformáját szokás megkülönböztetni: a személyes vagy közvetlen, az intézményes és a strukturális erőszakot.51 A kényszerkollektivizálás során az erőszak mindhárom típusa erőteljesen sújtotta a parasztságot, amit a hatalom a szükségszerűség elvével legitimált. Míg Marx és Engels munkáiban a falu és a város közötti különbség felszámolása biztosította ehhez az elvi alapot, addig a kommunista tanok lenini értelmezése nyomán tovább bővült az az érvrendszer, amelyre támaszkodva az állam erőszakot foganatosíthatott a parasztsággal szemben. Lenin szerint az árutermelő parasztok már polgári és kapitalista, sőt kizsákmányolói vonásokat is felmutatnak. Kollektivizálásuk a lenini–sztálini doktrínában ezért is tűnt elkerülhetetlennek.52 Rá kell mutatnunk, hogy a jelenkortörténeti írásokban gyakori a szükségszerűnek a megszokottal történő keveredése, oly módon, hogy a szerzőik érvrendszerében a szükségszerű valamiképpen mindig az első helyre kerül. A „szükségszerűség” nézőpontja azután szinte mindig „totális” történelmi helyzetet feltételez, amiből viszont rendszerint kimarad a kortársak – ez esetben valóban nagy tömegének – értelmezése, tapasztalata.53 Az ő hiányukat különösen felerősíti, ha a korszak „végéről”, a következmények perspektívájából nézzük a történéseket és a jelenségeket.54

Bár az osztályharc szociológiai-politológiai értelemben tekinthető a társadalom működését leíró kommunista narratívának, a lenini–sztálini típusú diktatúra gyakorlatában kezdettől fogva konkrét személyek és csoportok elleni társadalmi marginalizálási és/vagy megsemmisítési politikaként jelent meg. Az osztályharc a szovjet gyakorlathoz képest, ami milliók halálát okozta, kevésbé brutálisan, de a paraszti társadalom szövetét ugyanúgy végérvényesen szétszabdaló módon jutott érvényre a magyarországi kényszerkollektivizálás során. Megjelenési formái először az 1945-ös „földreform” tulajdonfosztása, majd 1948 és 1956 között a kuláküldözés és a parasztságra nézve súlyosan diszkriminatív adópolitika, a háborús időszak beszolgáltatási rendszerének továbbélése. Ezt követően 1959 és 1961 között a paraszti földtulajdonnak a kényszerkollektivizálás nevében, lényegében polgárháborús viszonyok közepette történő elvétele, majd az 1960–70-es években látens módon elsősorban a téesztagok számára hátrányos társadalombiztosítási szabályok és a falvaknak fejlesztési forrást nem biztosító településpolitika voltak ennek az eszközei. A pártállami gépezet tehát csak a nyers erőszak révén tudta meghódítani a tervutasításszerűen kijelölt területet. Ennek tényét a kortársi, ún. alsóbb szintű hivatalos állásfoglalások egyáltalán nem is leplezték. Megjegyzendő, hogy számos helyen ugyanakkor még ennek ellenére sem tudták végrehajtani a kényszerkollektivizálást, részben természetföldrajzi adottságok (alacsony aranykorona-érték, mezőgazdasági művelésre kevéssé alkalmas hegyes-dombos vidéken), részben pedig az idős, törpebirtokos gazdák ellenállása miatt. Amennyiben egy falu földjeinek legalább 80%-a téeszparcellává tett, akkor a pártállami gyakorlatban az adott település már termelőszövetkezeti községnek minősült.

A kényszerkollektivizálás esetében is célszerű a klasszikus szociológia által lefektetett szabályt követni, azaz annak tényeit „dolgoknak” kell tekinteni.55 Az erőszakos kollektivizálás, de még inkább az utána következő évtizedek annak a pártállam és a társadalom közötti kölcsönös tanulási folyamatnak is példáit nyújtják, amikor a hivatalos normák megkerülésének módjaihoz illeszkedő – egyfajta társadalmi – megegyezés teremtett új hatásköröket és olykor szolidaritást. A pártállami normák világa és azok színlelt követése, kijátszása, mindennapi társadalmi gyakorlata tehát ugyanannak a színtérnek képezi a részét.56 A magyarországi kommunista diktatúra, s ezen belül különösen a Kádár-korszak teljesen tévesen „konszolidációként” értelmezett időszaka valójában az állam és a társadalom közötti színlelések, a kölcsönös manipulatív képességek és a lehetőségek kihasználásának korszaka. A kutatásokban ezért mérlegelni kell, hogy a megszólítottak mennyire vették komolyan a kommunista párt által a „népi demokrácia” nevében gyakran hangoztatott ígéreteket, mint amilyen a „gazdasági és társadalmi felemelkedés”, s abból miként kívánták kihagyni a „kommunista gyakorlatot”.57 A pártállami ideologikus, propagandisztikus programoknak az ilyen típusú praktikus értelmezése, és az ahhoz mért viselkedésmód többször felbukkan a történeti forrásokban. A politikai hatalmon kívüliek ilyen módon is a maguk hasznára igyekeznek formálni az adott – jóllehet ideológiai szempontból a magukéval ellentétes vagy éppen számukra érthetetlen – programot.58 A korabeli propaganda felszínén megjelenő üzeneteket tehát időben ki kell terjeszteni és folyamatként célszerű felfogni, úgy, hogy magába foglalja az üzenetet küldők és a címzettek közötti interakciót.59 A jelenségek kölcsönhatásos konstellációként való elgondolását a hagyományos szociálantropológiai felfogás is erősíti. Így például a paraszti életvilágok szempontjából rendkívül fontos földtulajdon nem csupán ember és dolog, hanem a dolgok használatához fűződő jogoknak, érzelmeknek és hagyományoknak az összekapcsolódása, amelyek szoros társadalmi és politikai kontextusokban léteztek. Az ilyen típusú kapcsolatok gyakorlati működését ezért csak a magyarországi paraszti háztartás mint termelő üzem, a piac és az állami szféra együttes rendszerében lehet életszerűen rekonstruálni.60

Az egyéni parasztgazdaságok felszámolása egyben azt is jelentette, hogy a földbirtok mint a magántulajdon köré hierarchikusan szerveződő falusi egzisztenciák alapja már nem jelentett egyben egyházközségi bázist is. A földek és az egykori parasztgazdaságok kollektivizálása így egy olyan, a mindennapokban zajló „vallásháborúnak” is tekinthető, amelyben az állam és a vidéki alsópapság mellett az agitátorok és a kollektivizálásban érintett gazdák családjai csaptak össze.

A kollektivizálással szétforgácsolódott az az egzisztenciális alap, amely korábban a falusi és mezővárosi egyházközségeket hívő parasztemberek közösségeivé tette. A talajt vesztett lokális társadalmak nemcsak gyorsan szekularizálódtak, de az élet kereteit vallási tekintetben is megszabó normarendszer megrendülésével rengeteg anomikus jelenség ütötte fel a fejét.61 A kommunista rezsimek krízisének nyilvánvaló tükrét jelentette a deviáns viselkedésformák tömegessé válása. A szovjet tömb országaiban különböző mértékben, de megnőtt az alkoholisták aránya, és a válási statisztikák is drámai adatokat produkáltak. A vidéki életvilágok deviáns, önpusztító, sokszor a tsz-neurózissal jellemezhető magatartásformái (alkoholizmus, öngyilkosság, workaholism, válás, születésszám visszafogása) máig hatóan meghatározzák a magyar társadalom mentális állapotát.

Ezek a hatások akkor igazán szembetűnők, ha Európa azon vidékein járunk, ahol nem volt kollektivizálás. Sokszor a kutatók figyelmét is elkerüli a társadalmi ár. A kényszerkollektivizálás sajátos társadalmi operáció volt, amelynek során radikális módszerekkel szétverték a hagyományos paraszti tömböt és életformát. Az egyesek által „utóparasztoknak” nevezett és sikeresnek minősített réteg aránya jelentős részét képezte az egykori domináns agrártársadalomnak. Másrészt a sokszor mitizált agrártermelési „sikerek” csak az állam által koordinált elosztási rendszerben és még inkább a háztáji önkizsákmányolás révén, korlátozott ideig voltak érzékelhetők.62

A kényszerkollektivizálást a politikai diktatúra és a társadalmi gyakorlat tehát össztársadalmi kérdéssé tette. A harmincas évek szovjet gyakorlatával összevetve, de a keleti blokk más államaival történő összehasonlításban is további lényeges kérdés, hogy a „szocialista bekerítés” brutalitása és tömegessége mennyiben vezethető le a szovjet típusú „társadalmi mérnökség” programjából, a szükségszerűnek gondolt társadalmi operációk, a tervgazdaság normaszámaiból? Volt-e, s ha igen, mekkora szerepe a lokális társadalmi-kulturális miliőknek; mekkora szerepet játszott az egyéni civilizáltság foka, még inkább hiánya? A kérdés tehát ez esetben nem az, hogy az erőszak kultúrája milyen mértékben volt társadalmi gyakorlat a mindennapokban, hanem az, hogy a politikai hatalmat birtoklók milyen mértékben tekintették normának az általuk generált erőszakot.63 Bőséges történeti forrásaink amellett szólnak, hogy a döntéshozók normának tekintették.64 Történeteink minden szereplője tisztában lehetett azzal, hogy a nagyüzemi gazdálkodást a kiszabott idő- és térbeli keretek között csak kényszerrel lehet elindítani. Ez az a közös pont, amelyhez való igazodás meghatározza az utókorra maradt írásos és audiovizuális történeti forrásokat, sajátos színlelés mögé rejtve a beszédmódokat és viselkedésformákat.

A kényszerkollektivizálás időszakának magyar politikai rendszere egy voluntarista, a pártállamnak a társadalomra kényszerített akaratán alapuló diktatórikus modellben írható le. Ezen uralmi modell hatékonyságát az adta, hogy a teljes pártállami eszköztár bevetése mellett egy újabb kikényszerített társadalmi mobilizációval és részvétellel megsokszorozták az államhatalom erejét. Emiatt is állítjuk, hogy a kényszerkollektivizálás a szovjetizált típusú diktatúrák társadalmi, gazdasági és politikai konfliktusainak egyik alaptörténete.65 Olyan társadalomtörténeti esemény, amelyben a rövid és hosszú időtartamok, a lokális és regionális különbözőségek ellenére megnevezhetők azok a közös történelmi elemek, amelyeket a kelet-közép-európai társadalmi önismeret sokáig negligált.

A kényszerszövetkezetek mint a legnagyobb munkahelyek a falusi életvilágokban minden tekintetben reprezentálták a rezsim működését. A szűken vett kényszerkollektivizálás időszakán túl érdemes kitekintenünk a hatvanas évek második felére és a hetvenes évekre is. A kommunista rendszer már a hatvanas évek közepére komoly gazdasági krízist idézett elő. A kényszerkollektivizálás után súlyos búzahiány66 (is) keletkezett, amely ellátási válság a politikai döntéshozókat – más, szovjet tömbön belüli országokhoz hasonlóan – már 1963–64-ben az észak-amerikai hitelpiacra vezette. 1967-ben – természetesen „titokban” – a magyarországi kommunisták sikertelenül kísérelték meg a Nemzetközi Valutalaphoz való csatlakozást.67 A gyors gazdasági és az ezzel járó viszonylagos életszínvonal-növekedést egy ideig azért tudták fenntartani, mert a fizetési mérleg hiányát hitelfelvétellel fedezték, illetve a hiányadatokat kozmetikázták.68 Ebben a történeti kontextusban is át kell gondolni az agrárvilág teljesítményét és fentiekben bemutatott jelenségeit.

A kényszerkollektivizálás egy negatív irányú, a józan közgazdasági normákkal szembeni szabályt követett, hiszen az emberi munkaerő fejlesztése helyett annak gyengítését eredményezte. Igaz, ha a nyugati agrárgazdasági összefoglalókat vesszük alapul, akkor elmondható, hogy az 1950-es évek fejlesztő közgazdászai sem tekintették a mezőgazdaságot a nemzetgazdaság fontos tényezőjének. A mezőgazdaságra egy olyan „fekete cilinderként” tekintettek, amiből ember, élelem és tőke nyerhető.69 Ez a hozzáállás a szovjet tömbön belüli országokra még inkább jellemző volt. Ugyanakkor Nyugaton – a keleti blokk országaihoz képest – már az 1960-as évek közepétől úgy az elméleti munkákban, mint a gyakorlatban előtérbe helyezték az invesztálást, a kutatás és az emberi erőforrás fontosságát, és tekintettel voltak az integrált vidékfejlesztési, mikroökonómiai és környezeti fenntarthatósági összefüggésekre.70 Ezzel szemben a szocialista rendszeren belüli döntéshozatali mechanizmusok két alapvető diszfunkcióval jellemezhetők. Az egyik a termelő magántulajdon felszámolásából fakadó ösztönzés hiánya, a másik pedig a megfelelő minőségű és mennyiségű információk hiányából eredt. A magántulajdon keretei között a tulajdonos racionálisan tekint a költségekre a beruházások megtérülésének tervezése során. Ennek hiánya viszont a szocialista projekt tervezői számára azt jelentette, hogy – átmenetileg – úgy tudták fokozni az outpotot, hogy nem kellett figyelembe venniük a termelési, társadalmi vagy éppen környezeti költségek alakulását. A szocialista rendszeren belüli pazarlás és ennek következtében a környezetszennyezés vizsgálata igen figyelemre méltó eredményt mutat. Cseh és szovjet példák szerint a nyugati országokhoz képest a bruttó nemzeti termék (GNP) arányában háromszor-négyszer annyi energiát használtak fel. Az állami hatalom erőszakos terjeszkedése révén lényegében a „győztes mindent visz” rendszer alakult ki.71 A kommunista rezsimek erőszakos iparosítási, társadalomátalakítási folyamatai ebben az alapvető összefüggésben is értelmezhetők.

A pártállami belső információk szerint már jóval az 1973. évi árrobbanás vagy éppen a politikatörténetben felbukkanó, az MSZMP-n belüli keményvonalasak megjelenése előtt is alapvető strukturális feszültségek jellemezték az állam működését. A vidéktörténeti források és elemzések tükrében továbbgondolható a rezsimet kortársként és kutatóként ismerő Kornai János egyik visszatérő megállapítása, miszerint a „reformok taposómalma” inkább volt az állami monopóliumokra épülő szocializmus folytonos igazgatási kísérlete. Egy valódi reform valójában a „rendszer” végét jelentette volna.72 Valójában maguk az irányítók sem látták át a hivatalos célkitűzések gyakorlati részleteit.

Mindezek fényében az 1968-ban megindított „új gazdasági mechanizmus” értelmezhető úgy is, mint a „szocializmus alapjainak lerakásával” kialakított rendszer kényszerű engedményekkel társított csődeljárási kísérlete. Szűk értelemben megragadhatók azok a gazdasági tevékenységgel kapcsolatos elemek, amelyek a tervgazdálkodást és a piaci szempontokat az adott miliőben jellemezték, alakították a társadalmi részvételt, s összességében még rentábilisnak is bizonyultak. Ugyanakkor az „új gazdasági mechanizmus” fogalma arra nem megfelelő, hogy ezzel a rendszer „sikereit” jellemezzük. Kiknek volt ez siker rövid és hosszú távon? S mi volt ennek a társadalmi és környezeti ára? Az 1970-es évektől már szőnyeg alá söpörhetetlenül sorjáztak a rendszer válságjelenségei, mint amilyen az állami vállalatok veszteségeinek „dotációja”, a teljes foglalkoztatási doktrínából fakadó alacsony hatékonyság, az ideológiai vereséget jelentő reálkereset-csökkenés más európai országokhoz képest73, vagy az emberi és természeti erőforrások pazarló kiaknázását is tükröző romló demográfiai mutatók.74 A kortársak is keresték azokat a kifejezéseket, amelyekkel tömörített formában jellemezhették a szocialista projektet. Széles a skála, és az apologetikus értékelésekkel szemben tömeges forrásbázis igazolja a már az egykorú forrásokban előbukkanó olyan metaforákat, mint a „pazarlás progressziója”, a „hanyatlás lassítása”, „a monumentális pilótajáték” vagy az „ördögszekér”.75

Ismételten látni kell tehát, hogy a mezőgazdaság nem tekinthető elkülönülten működő sikeres alrendszernek, hanem részese volt számos folyamatnak, amelyek az állami döntéshozók számára egyrészt állandó erőforrássá, másrészt „kísérleti” tereppé tették. Az 1945-ös földosztás és a kényszerkollektivizálás, de – kötetünk témáján túlnyúlóan – a rendszerváltozás társadalomtörténeti eseményei is ezt igazolják. Az „új gazdasági mechanizmus” összességében nem tekinthető másnak, mint hatalomtechnikai és kommunikációs eszköznek, ami a pártállam technokrata szárnyának a homo oeconomicus ember- és társadalomképe alapján lett valósággá. Ha negligáljuk azt a tényt, hogy az emberi jólét sokkal több, semmint hogy néhány gazdasági – ráadásul kozmetikázott – mutatószámmal leképezhető legyen, akkor a történetkutatás egy régi torzítás továbbéltetésének szolgálólánya lesz. A gazdaság önmagában „örömtelen”, ahogy a magyar származású Scitovszky Tibor amerikai tapasztalatai alapján, az „új gazdasági mechanizmus” korszakával egy időben ezt megírta.76

A szocialista projekt révén kialakított mezőgazdasági nagyüzemek, az állami gazdaságok maradványai sok kelet-közép-európai településen ma is megtalálhatók. Gyakori az is, hogy a privatizáció során általában a volt téeszvezetés által megszerzett nagyüzem – immár az EU szubvencióinak és területalapú támogatásainak köszönhetően kistafírozottan – ugyanúgy uralja a határt, mint korábban a termelőszövetkezetek.77 Míg azonban a szovjet tömb országaiban a téeszek a legnagyobb vidéki munkahelyeknek számítottak, amelyekben, ha kényszerűen is, de munkát talált, aki akart, a mostani gépesített mezőgazdaságban már csak néhány személy alkalmazására van igény. A többiek végleg feleslegessé váltak.

Jegyzetek

1 Swain 1985; Smith 2014, 26–27. Bauerkämper 2014.

2 A 2000-ben kiadott néprajzi összefoglalás a „mezőgazdaság kollektivizálásáról” szűkszavúan azt írja, hogy az két szakaszban, 1949-től 1962-ig ment vége, amely „nem nélkülözte a kényszerítés elemét 1958 és 1962 között sem”. Jávor–Molnár–Szabó–Sárkány 2000, 979–980. Ezen a keveset mondó megállapításon alapvetően túllépve, elsősorban visszaemlékezések alapján, tehát egyéni nézőpontból nyújt igen életszerű képet a „történelmi parasztság” felszámolásáról/megszűnéséről egy többszerzős vidékkutatási mű (Schwarcz–Szarvas–Szilágyi 2005). Igen értékesek Szilágyi Miklós néprajzkutató kortársi, akkor nem a nyilvánosságnak szánt, majd évtizedekkel később publikált feljegyzései a tsz-szervezésről (Szilágyi 2005). A gazdacsaládok utótörténeteire kiváló helyi feltárás: Balogh 2009. További, a lokalitásokra, a „társadalomra” érzékeny társadalomnéprajzi, antropológiai és társadalomtörténeti művekre lásd: Ö. Kovács 2020a.

3 Ö. Kovács 2012; Für–Bíró 2013; Horváth–Ö. Kovács 2015; Galambos–Horváth 2019.

4 Több nyugati kutató, aki Magyarországon végzett terepkutatást a rendszerváltás előtt, későbbi publikációiban módosította akkori álláspontját. Hann 1980, 2015; továbbá Swain 1985, 2012. A kényszerkollektivizálás új beszédmódját lásd: Iordachi–Bauerkämper 2014.

5 Ö. Kovács 2015; Csikós–Kiss–Ö. Kovács 2017; Horváth 2018; Horváth 2019c; Galambos–Horváth 2019; Csikós–Horváth 2020; Csikós–Horváth 2021.

6 Fodor 2001; Urbán 2002.

7 Kolakowski 1971; Kocka 1977; Connerton 1989.

8 Rézler 1940; Viola 1996; Baberowski 2004.

9 Erre lásd Horváth 2022.

10 Bácskai–Gergely–Donáth 1983; Romány 1979, 1985.

11 Utóbbira lásd Andorka–Harcsa 1988; Andorka 1991; Elekes–Spéder 2000.

12 Ö. Kovács 2012.

13 Áttekintően lásd Müller–Takács–Tulipán 2019.

14 Például a miskolci újságban „Már emberhúst esznek az éhező muzsikok” cím alatt adtak hírt erről. Magyar Jövő, 1933. nov. 4. A hazatért hadifoglyok történetei között szintén téma volt ez: Somogyi Újság, 1936. nov. 17. 1.

15 A szovjetizálás különböző szempontú értelmezése: Naimark 1999; Gibianskij 1999; Rees 2008; Pittaway 2004; Káli 2021.

16 Kelet-európai kitekintésben lásd: Péter 1998; Swain–Varga 2012; Radu–Budeancă 2016, Purs 2010.

17 Langewiesche 1993, 39–55; Pipes 2001, 18–21; Fulbrook 2005, 269–288.

18 Arendt ezt a „totális uralomhoz” vezető első lépésként úgy értelmezte, hogy „megölték a jogi személyt az emberben”. Arendt 1992, 539. Vö. Edelman 1998, 98–99; Balázs 2003, 11–12.

19 Hodgkinson 1955, V; Jobst 2010; Apor 2010. A kortársi „elemzők” is megfigyelték, hogy „[a] szavakkal ugyanaz történik ilyenkor, mint a pénzzel az infláció idején. Több bankjegy kerül forgalomba, mint amennyire fedezet van. Ennek következtében csökken a bankjegyek értéke.” Fónagy–Soltész 1954, 23.

20 Hodgkinson 1955; Ternon 1996, 78–80. A bolsevik diktatúra működtetőinek gondolkodásmódjára, a kettős kommunikációra, a terror hátterére is lásd Pipes 2002, 30–37, 85, 225–227.

21 Cassirer 1997, 37–50; Koselleck 1998, 20–22; Klimó 2003.

22 Knabe 1999, 203–208. Révész L. 1983; Révész B. 1997; Tóth Sz. 1991; Kahler 1998; Sipos–Závada 1989.

23 Hálózati dekonspirációkkal kapcsolatos helytelen eljárások, 1952. március 31. MNL OL, XIX-B1-j. 50. d. 73.

24 Szabó M. 1998, 10. Már csak azért is, mert történeteink „szereplői” elsősorban falusi miliőből származtak, a doktrína nyelve pedig úgymond „városi találmány” volt – kortársi nézőpontból is. Mühlmann 1989, 44.

25 Cassirer 1997, 41.

26 Kurucz 2012; Gagyi 2018; Verdery 2003.

27 A kényszerkollektivizálás az angol nyelvű szakirodalomban forced collectivization, a németben Zwangskollektivierung kifejezéssel rögzült. A kifejezésre a második világháború előtti magyar diskurzusban lásd Mónus 1930, 301, a rendszerváltás idejéről pedig Kis 1992, 241: „A gazdaság szervezeti rendje, nemhogy alkalmazkodott volna a fogyasztói igényekhez, egyre centralizáltabbá vált: 1959-1961-ben végrehajtották a mezőgazdaság kényszerkollektivizálását, s még 1963-1964-ben is hatalmas vállalatösszevonási kampány zúgott át az iparon.”

28 A különböző társadalommérnökségi, utópikus programokra lásd Bauman 1976; Scott 1998.

29 Bauman 1989. (Magyarul: Bauman 2001, 41, 109, 138.)

30 Mike–Szepesi–Ungvári–Kaderják 2014, 34. Az állami projektekre, kiemelten a kommunista típusúra lásd Scott 1998.

31 Safarevics 2002, 8, 264–288, 313.

32 Allinson 2000, 1–5.

33 Számos példa lenne hozható. Ferge Zsuzsa és társszerzői így írnak erről 1979-ben: „A probléma elvi vonatkozása a következő: A felszabadulás utáni első években vagy évtizedben az osztálypolitika talaja az osztályharc volt. Ezt történetileg akkor is indokoltnak kell tekintenünk, ha az »osztályfegyver« sok indokolatlan áldozatot követelt, ha az osztályharc értelmezése – főként az évtized második felétől – eltorzult. Ebben az időben az osztályszempont kifejezetten egyesek érdekében, mások ellenében működött. Az osztályszempont érvényesítése az első időszakban két okból is jogos, szükséges volt. Egyfelől így lehetett viszonylag rövid idő alatt történelmi igazságot szolgáltatni a volt kizsákmányolt osztályoknak, például éppen az oktatásban. Másfelől ekkor még voltak olyan osztályok vagy osztály-maradványok, amelyeket az új, szocialista hatalom igenis hátrányos helyzetbe akart hozni.” Ferge–Sík–Havasi–Horváth–Szalai 1979, 108. (Kiemelések az eredetiben.)

34 Kolakowski 1971.

35 A sikernarratívára lásd pl. Donáth 1983; Romány 1998; Varga 2018, 2021.

36 Az 1945 utáni társadalomtörténet egyes kérdéseire átfogóan lásd: Bangó 1991; Valuch 2001, 2022.

37 Éppen az utóparasztiság-tézis is igazolja az erőszakos kényszerkollektivizálás sorsfordító jelentőségét: Szilágyi 2005; Schwarz–Szarvas–Szilágyi 2005.

38 Andorka–Harcsa 1988; Szarvas 2001.

39 Fél–Hofer 1969; Fél–Hofer 2010.

40 Ö. Kovács 2012, Csikós 2022.

41 Viola 1996; Gregory 2004; Iordachi–Bauerkämper 2014.

42 Viola 1996.

43 Varga 2020.

44 Giordano–Hettlage 1989; Bauerkämper 2002. A kényszerkollektivizálás hatásainak szélesebb értelmezéseire (például gyerekszám, mobilitás), sajátos európai különbségeire lásd Tomka 2009a, 58, 109–111, 179–194.

45 Trencsényi–Apor 2007; Csikós–Horváth–2020; Csikós–Horváth 2021.

46 Az ideológia- és politikatörténeti szempontok, és az agrárpolitika régebbi, de ma is hasznosítható értelmezésére lásd Wädekin 1982, 4–13; Wädekin 1990. Arról, hogy 1956 egyik következményeként a gazdasági döntéshozatal miként vált „fogyasztáspártivá”, lásd: Kornai 1995; Germuska 2021.

47 Durkheim 1978, 113–114.

48 Imbusch 2005, 533–537; Janos 2003, 228–267.

49 Gibianskij 1999; Rees 2008.

50 Pittaway 2004, 8–10, 56–61, 98; Iordachi–Dobrincu 2009, 462–466.

51 Az intézményes erőszak inkább azokra az alávetettségi helyzetekre vonatkozik, amelyeket fizikai szankciókkal is megerősítenek. Waldmann 2002, 283–287. A strukturális erőszak kategóriáját leginkább a társadalmi viszonyok (például szegénység) miatt keletkező károsodásra értik. Nohlen 2002, 281. Az előbbi, legtágabb értelmű megközelítésben a történeti antropológusok minden olyan elkerülhető támadást erőszaknak tekintenek, amely az alapvető emberi szükségletek ellen irányul. Galtung 1997, 913–919. A szociológiában, a feltételezettel ellentétben, nem volt jellemző az erőszak kutatása. Vö. Trotha v. 1997; Elwert–Feuchtwang–Neubert 1999; Giddens 1997; Andorka 2003. A mindennapi erőszak kérdésére lásd Kleinmann 2000. Az erőszakstruktúrák hatásait illetően két fontos megkülönböztetést kell tennünk: az egyik a testben, a másik a gondolkodásban hagy nyomot. Galtung 1997, 916; Trotha v. 1997, 25–30; Imbusch 2005, 24–25. Legújabban lásd: Margittai–Tomka 2021.

52 Wittfogel 1958, 427, 443. A sztálinista állami beavatkozás számára az egyéni parasztgazdaságok a többértelmű autonómiájukon túl azért is képeztek ellenpolitikai bázist, mert azokat az egyházközségi miliők, fizikai létükben, jelképeikkel is erősítették. Az egyik kutató erre a kapcsolathálóra utalva idézte Sztálint, aki szerint „könnyű bezárni a templomokat, de a parasztok a lelkükben építik fel a templomot”. Wittenberg 2006, 40–41.

53 Merton 2002, 117, 562–563.

54 Vö. Kocka 1994, 34.

55 Durkheim 1978, 37.

56 Cerutti 1995, 151–168.

57 Az ún. revizionista értelmezést ennek kapcsán érdemes megemlíteni, miszerint fentről, az állam által kezdeményezett programot a munkások és a parasztok tömegei kívánták. Sok minden összemosódik ebben a torzításban. Lásd például: Suny 2003. Ez a problémakör valójában a legitimáció kérdése is, tehát azé, hogy „valamely rend” miként biztosítható. Weber 1987, 60.

58 Figes–Kolonitskii 1999, 127–130.

59 Gries 2000, 570.

60 Hann 1999, 161–166. A jog mint „elvárások biztonsága” kérdésre lásd Horowitz 1999; Thelen 2003, 16.

61 A szekularizáció, normavesztés és az alkohol problémájára friss kutatásként lásd Völgyesi 2020 és 2021.

62 A kommunista terminológiában „gyenge tsz-ek megszilárdítása”, „dotálása”, a „tsz-egyesítések” és hasonló megfogalmazások lényegében a krízisek, csődök leplezését jelentették. Ö. Kovács 2020b.

63 A patologikus történések tapasztalattörténete önmagában is jelentős kutatási feladat. Vö. Ricœur 1997; Baberowski 2004; Baberowski 2015.

64 Kádár János: „…az én véleményem szerint a párt tekintélyén, tömegbefolyásán, tömegkapcsolatán múlik végső fokon a termelőszövetkezetek fejlesztése. [...] Mert azért el ne felejtsük, elvtársak, harmadszor kapaszkodunk az emelkedőnek. Negyedszer! Én nem tudom, az igazság, ugye a mese szerint mindig háromszor volt szabad megkísérelni a feladat megoldását! Igaz? És a sportversenyeken is háromszor szabad kísérletet tenni átugrani, vagy nem tudom én, mi. Hát ezt nem viccből mondom! Én azt hiszem, hogy negyedszer kísérletet tenni, ahhoz nagyon, nagyon-nagyon szörnyű dolgokon kell átmenni, ne kelljen negyedszer kísérletet tenni! És ne az óhajtól vezettessük magunkat, hanem a felelősségtől, hiszem, érzem, hogy tudunk most menni felfelé ezen az emelkedőn, de ez kapaszkodó, mindnyájan meg fogunk izzadni. De én azt hiszem, hogy fel fogunk mi oda jutni.” Az MSZMP KB 1958. december 5-i ülése. In: A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának 1957−1958. évi jegyzőkönyvei, 730.

65 A helyi nómenklatúra köréből, néhány észak-magyarországi településről idézve: az encsi járási párttitkár „frontális helyzetnek”, a forrói vb-titkár „idegharcnak”, „idegháborúnak” nevezte a tsz-szervezést. A járási pártbizottság mezőgazdasági osztályvezetője szerint: „Voltak bizony olyan parasztok is, akik annyira belemélyedtek, hogy bizony közel voltak az idegösszeroppanáshoz.” Jelentések a tsz-szervezésről. Pártbizottsági ülés jegyzőkönyve, 1960. január 16. MNL BAZML, MSZMP, Encsi JB. 1960. 1. ő. e. 4.; 3. ő. e.

66 „Nem is azt mondanám, hogy feketébb, hanem egy kicsit barnább lesz a kenyér. De még mindig nagyon jó.” Nyers Rezső megfogalmazása az MSZMP KB ülésén 1963. október 18-án. Mong 2012, 73–74.

67 Matolcsy 1998, 200–204; Mong 2012, 73–81; Mihályi 2013, 68–72; Germuska 2021.

68 Germuska 2012, 2014.

69 Eicher–Staatz 1998, 9–10.

70 Uo. 10–30.

71 Hill 1992.

72 Kornai 1993.

73 Burakowski–Gubrynowicz–Ukielski 2014, 17–32. Germuska 2021.

74 Germuska 2021; Vonyó–Markevich 2021.

75 MNL-OL-XIX-K-9-bk-513.-1982-14.314. (631. doboz). Váncsa Jenő miniszter előterjesztése az MSZMP KB Gazdaságpolitikai Bizottsága részére a termőföld termékenységének növelésével kapcsolatos feladatokról, 1981. február 6. Csikós–Ö. Kovács 2021; Ö. Kovács 2021; Miklóssy 1998, 9, 28.

76 Scitovszky 1990 [1976], 75.

77 A hazai agrárelitnek a Kádár-korral való kontinuitását jelzi, hogy a legnagyobb 1283 darab, 500 hektár feletti gazdaság tulajdonosai között a volt szövetkezeti/állami gazdasági hátterűek aránya 60–70 százalék. Kovách 2016, 116.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto Condensed – Apache License 2.0