A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Dark Witch

The Berkley Publishing Group, Published by the Penguin Group, New York, 2013

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Daróczi Péter

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2013 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-129-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A család erejének.
A vér szerinti rokonoknak, és azoknak, akiket az életünk során családtagokká fogadunk.

Mikor jőjünk össze hárman:
Dörgés-, villám-, záporában?
Mikor a vész elviharz:
S vesztve s nyerve lész a harcz.

(WILLIAM SHAKESPEARE: MACHBETH, SZÁSZ KÁROLY FORDÍTÁSA

1.

1263 tele

A kastély közelében, a sűrű erdő mélyén már félhomály honolt, amikor Sorcha hazafelé igyekezett a gyerekeivel. A két legkisebb a lovon ült, és az alig hároméves Teagan minden lépésnél nagyot bólintott. Fáradt már, gondolta Sorcha. Kimerítette az ünnepi forgatag Imbolgban, a tűzijáték, a sok új élmény.

– Vigyázz a húgodra, Eamon.

Az ötéves Eamon gyorsan megbökte a kishúgát, hogy felébressze, majd tovább majszolta a zabos lepényt, amelyet az anyja reggel sütött nekik.

– Nemsokára hazaérünk, és az ágyadban leszel – nyugtatta meg Sorcha a nyűgös Teagant. – Mindjárt otthon leszünk.

Túl sokáig időzött a tisztáson, gondolta a nő. Imbolg a Földanya méhének első megmozdulását ünnepelte, az este mégis hamar leszállt, és a tél még nem adta át a helyét a tavasznak.

Az este hideg volt, jeges szél fújt, hópelyhek kavarogtak a levegőben. Egész télen köd borította a tájat, eltakarva a napot és a holdat, de Sorcha a sűrű ködön át is hallotta a kiáltást, ahogy valaki szólongatja, hívogatja. Tudta, ki az, de nem válaszolt. A tél fehér és szürke világában sokszor látta a sötétséget, de nem volt hajlandó foglalkozni vele.

A férje könyörgött, hogy a gyerekekkel együtt költözzön a birtokára, amíg ő a távolban csatázik, azon a soha véget nem érő télen.

A nemzetségfő feleségeként bárhol szívesen befogadták volna. És a saját jogán is örömmel vennék, ha közöttük lakna.

De Sorchának szüksége volt az erdőre, a fából készült házára, a saját helyére. Ugyanolyan fontos volt neki az elvonultság, mint a levegővétel.

Mindig önállóan gondoskodott magáról, az otthonáról és a tűzhelyéről. Végezte a mesterségét, ellátta a kötelességeit. És ami a legfontosabb: óvta és nevelte a csodálatos gyermekeit, akiket Daithival nemzettek. Nem félt az éjszakától.

Sötét boszorkánynak nevezték, és nagy hatalma volt.

De most csak egy bánatos nőnek érezte magát, akinek hiányzik a férje közelsége és érintése. Sóvárgott az erős teste után, és szeretett volna hozzábújni a hideg, magányos sötétségben.

Sorchát nem érdekelte a háború, a jelentéktelen királyok kapzsisága és önző céljai. Csak azt akarta, hogy a férje épségben és egészségben hazatérjen.

Ha hazajön, újabb gyermeket nemzenek, és megint érezheti a növekedést a méhében. Még mindig gyászolta az életet, amelyet azon a kegyetlen, sötét éjszakán veszített el, amikor a tél első jeges fuvallatától feljajdult az erdő, mintha sírtak volna a fák.

Hány embert meggyógyított! Hány embert megmentett! Amikor folyni kezdett a vére, mégsem tudta megmenteni a törékeny életet, amely fájdalmak közepette eltávozott. Nem segített rajta sem varázslás, sem áldozat, sem könyörgés az istenekhez.

De jól tudta, hogy könnyebb meggyógyítani másokat, mint saját magát. Az istenek pedig olyan szeszélyesek, mint egy kamasz lány májusban.

– Nézd! Nézd! – Brannaugh, a hétéves legidősebb gyermeke leszaladt az ösvényről, nyomában a nagy kutyájukkal. – Virágzik a galagonya! Ez egy jel.

Most már ő is észrevette az apró fehér virágokat a fekete ágak között. Először elfogta a keserűség, és arra gondolt, hogy Brighid, a termékenység istennője megáldja a földet, de az ő méhe üres marad.

Aztán nézte a ragyogó szemű, kipirult arcú lányát, az első büszkeségét, ahogy pörög-forog a hóban, és Sorchának eszébe jutott, hogy áldott. Háromszorosan áldott.

– Ez egy jel, anya. – Brannaugh sötét haja szállt a levegőben, és forgás közben felemelte az arcát a távozó fény felé. – A tavasz jele.

– Igen, az. Egy jó jel. – Akárcsak a borús nap. Mert ha nem süt a nap, Cailleach, a banya nem talál tűzifát magának, és a szóbeszéd szerint ilyenkor korán jön a tavasz.

A galagonya fehér virága majd a többi növényt is virágzásra csábítja.

Sorcha látta a gyermeke reményteli pillantását. A tűzijátéknál ugyanez a remény csillogott az emberek szemében, ez hallatszott a hangjukban. Sorcha a lelkébe nézett, kereste a remény szikráját.

De csak félelmet talált.

Tudta, hogy Cabhan aznap este megint meg fogja látogatni. Már érezte is a jelenlétét, ahogy leskelődik, várakozik és ármánykodik a közelében. Minél előbb jussunk haza, gondolta. Otthon bereteszeli az ajtót, és a bűbájával meg tudja védeni a gyerekeit. És saját magát.

Csettintett a lónak, hogy gyorsítsa az iramot, és füttyentett a kutyának.

– Gyere, Brannaugh! A húgod már majdnem alszik.

– Apa tavasszal hazajön.

Sorcha szíve nehéz maradt, mégis elmosolyodott, és megfogta Brannaugh kezét.

– Hát persze. Bealtaine idején már itthon lesz, és nagy ünnepséget tartunk.

– Láthatom ma este a tűzben? Veled lehetek?

– Sok a tennivaló. Lefekvés előtt még el kell látni az állatokat.

– Egy pillanatra sem? – Brannaugh félrehajtotta a fejét, és sötétszürke szemével könyörögve nézett az anyjára. – Hadd lássam, csak egy pillanatra! És majd azt fogom álmodni, hogy itthon van.

Ahogy én is, gondolta Sorcha, és most szívéből jött a mosolya.

– De csak egy pillanatra, kicsim. Ha végeztünk a munkával.

– És vedd be a gyógyszeredet.

Sorcha felvonta a szemöldökét.

– Úgy nézek ki, mint akinek szüksége van rá?

– Még mindig sápadt vagy, anya. – Brannaugh hangját elnyomta a szél.

– Csak kicsit fáradt vagyok, de nem kell aggódnod. Fogd a húgodat, Eamon! Alastar már megérezte az otthon illatát, és félek, hogy Teagan leesik.

– Teagan jobban lovagol Eamonnél. Még nálam is.

– Igaz. A lova a talizmánja, de már majdnem alszik a hátán.

Az ösvény elkanyarodott, és a ló patái szaporábban kopogtak a fagyos földön, ahogy a ház mellett lévő pajta felé ügetett.

– Eamon, lásd el Alastart. Adj neki még egy nagy marék zabot ma estére. Te is ettél, ugye? – nézett szigorúan a fiára, aki morogni készült.

A fiú az anyjára mosolygott. Szép, mint a nyári reggel, gondolta Sorcha. Eamon kinyújtotta feléje a karját, pedig nagyon fürgén tudott leugrani a ló hátáról.

Sorcha elmosolyodott. Tudta, hogy a fia szeret a karjában lenni, ezért szó nélkül leemelte a lóról.

Brannaugh-nak nem kellett mondania, hogy lásson neki a teendőknek. A lány majdnem ugyanolyan jól vezette a háztartást, mint az anyja. Sorcha a karjába vette Teagant, megnyugtató hangon becézgette, és bevitte a házba.

– Most már álmodhatsz, drágám.

– Póni vagyok, és egész nap szaladok.

– Igen. Nincs nálad szebb és gyorsabb paripa.

A többórás távollét után a tűz már csak parázslott, és nem sok meleget tartott a házban. Sorcha az ágyba vitte a kislányát, és menet közben a tűzhely felé tartotta a kezét. A hamuból lángok csaptak fel, lobogni kezdett a tűz.

Bedugta Teagant az ágyba, megsimogatta az apjától örökölt napsugárszínű, fényes haját, és megvárta, amíg lehunyja sötét szemét, amely olyan volt, mint az anyjáé.

– Csak édes álmokat láss – súgta Sorcha, és megérintette a talizmánt, amelyet a gyermekei ágya fölé akasztott. – Legyél biztonságban és épségben egész éjjel. Minden, ami vagy, és minden, amit látsz, tartson meg téged, és vigyen ki a sötétből a fénybe.

A nő megcsókolta a lánya arcát, majd felegyenesedett. Megrezzent, amikor a hasába belenyilallt az ismerős feszülés. A fájdalom jött és ment, de a tél folyamán egyre erősebben tört rá. Megfogadja a lánya tanácsát, és készít magának egy bájitalt.

– Brighid, kérlek, segíts nekem meggyógyulni ezen a napon. A három gyermekemnek szüksége van rám. Nem hagyhatom magukra őket.

Magára hagyta az alvó Teagant, és ment, hogy segítsen a többi gyermekének végezni az esti teendőkkel.

Az éjszaka túl gyorsan érkezett. Sorcha bereteszelte az ajtót, majd Eamont is ágyba tette.

– Egy cseppet sem vagyok fáradt – jelentette ki a kisfiú, pedig majdnem leragadt a szeme.

– Azt én is látom. Éber vagy, mint a nyúl. Ma éjjel is szállni fogsz, kisfiam?

– Igen, magasan az égen. Holnap tanítasz megint? Kivihetem Roibeardot reggel?

– Persze. A sólyom a tiéd, te látod, ismered és érzed őt. De most pihenj. – A nő megborzolta a fia sötétbarna haját, és megcsókolta az apjától örökölt vakítóan kék szemét, amely már le is csukódott.

Amikor lejött a padlásról, Brannaugh-t már a tűznél találta a kutyával.

Ragyog az egészségtől, gondolta Sorcha hálás szívvel. És az erőtől, amit még nem is ért teljesen. Majd arra is sor kerül, és Sorcha csak azért imádkozott, hogy legyen még ideje rá.

– Megcsináltam a teát – közölte Brannaugh. – Ahogy tanítottad. Szerintem jobban fogod érezni magad, miután megittad.

– Most te gondoskodsz rólam, drágaságom? – Sorcha mosolyogva felvette a teát, beleszimatolt, és bólintott. – Van érzéked hozzá. A gyógyítás nagyon erős ajándék. Ezzel bárhová mész, szívesen fogadnak, és szükség lesz rád.

– Nem akarok sehová sem menni. Mindig itt maradok veled, apával, Eamonnal és Teagannal.

– Egy szép napon majd távolabbra látsz a mi erdőnknél. És lesz egy férfi.

Brannaugh felmordult.

– Nem akarok férfit. Mihez kezdenék vele?

– Nos, ezt majd máskor mesélem el. – Sorcha leült a lánya mellé a tűzhöz, és széles kendőt borított mindkettejükre. Kortyolgatni kezdte a teáját, és amikor Brannaugh megérintette a kezét, összekulcsolta az ujjaikat.

– Rendben, de csak egy pillanatra. Szükséged van a pihenésre.

– Csinálhatom? Felidézhetem a képet?

– Nézzük, mi van. Tedd, amit akarsz. Nézd meg a férfit, akitől származol, Brannaugh. A szeretet idézi meg.

Sorcha figyelte, ahogy a füst kavarogni kezd, lángok csapnak fel belőle, aztán lassan, csendesen lobognak. Teljesen le volt nyűgözve. A lánya nagyon gyorsan tanult.

A lángban lassan kép formálódott, és egy tüzet láttak benne. Tűz a tűzben. Aztán kivehető alakok jelentek meg, akik mozogtak, és még távoli hangokat is hallottak.

A lány arcán feszültség tükröződött, meg is izzadt. Túl sok ez még egy ilyen fiatal léleknek, gondolta Sorcha.

– Gyere – szólalt meg egy idő után. – Csináljuk együtt.

Kiterjesztette az erejét, és összeolvasztotta Brannaugh ajándékával.

A tűz felcsapott, a lángok sisteregtek, a szikrák pattogtak. Aztán tiszta lett a kép.

És ott volt a férfi, akire mindketten vágytak.

Egy másik tűznél ült, amelyet kövekkel raktak körbe. Világos haját befonta, és a hajfonat a széles vállára borított köpenyre omlott. A rangjelzése ragyogott a lángok fényében.

A bross, amelyet ő kovácsolt neki tűzzel és varázslattal, gondolta Sorcha. A kutya, a ló és a sólyom.

– Fáradtnak látszik – suttogta Brannaugh, és az anyjához simult. – De olyan jóképű. A legszebb férfi az egész világon.

– Igen. Jóképű, erős és bátor. – És mennyire vágyik a jelenlétére.

– Látod, hogy mikor jön haza?

– Nem mindent lehet látni. Talán, amikor közelebb lesz, majd kapok egy jelet. Az a fontos, hogy ma este láttuk, és tudjuk, hogy jól van.

– Rád gondol. – Brannaugh az anyjára nézett. – Érzem. Ő érzi, hogy rá gondolunk?

– Neki nincs ilyen adottsága, de van szíve és szeretete. Ezért talán érzi. Most menj az ágyadba. Én is mindjárt feljövök.

– A galagonya virágzik, és a banya nem látta meg ma a napot. Apám nemsokára hazajön. – Brannaugh felkelt, megcsókolta az anyját, és felszaladt a lépcsőn, nyomában a kutyával.

Sorcha egyedül maradt, és nézte a szerelmét a tűzben. Mivel egyedül volt, elsírta magát.

Aztán letörölte a könnyeit, és meghallotta a hívást.

Ő megvigasztalná, melegítené. Ezek voltak a csábító hazugságai. Megadna mindent, amit akar, sőt még többet is. Csak önmagát kellene odaadnia cserébe.

– Sohasem leszek a tiéd.

De igen. Már az vagy. Gyere, és ismerd meg az igazi gyönyört, az igazi dicsőséget. És a teljes hatalmat.

– Sohasem fogsz engem birtokolni, és azt sem, ami bennem van.

A tűzben új kép jelent meg. Cabhan bukkant fel a lángok között, akinek a hatalma és a szándéka a téli éjszakánál is sötétebb. Aki az ő testére, lelkére és varázserejére áhítozik.

Érezte a varázsló kéjvágyát, mintha egy izzadt tenyér tapogatná a bőrét. De tudta, hogy még jobban sóvárog a képessége után. A mohósága szinte tapintható volt.

Cabhan elmosolyodott a lángok között. Jóképű és kegyetlen.

Enyém leszel, Sötét Sorcha. Te, és minden, ami a tiéd. Egymásnak vagyunk teremtve. Egyformák vagyunk.

Nem, gondolta Sorcha. Nem vagyunk egyformák, különbözünk egymástól, mint a nappal az éjszakától, a fény a sötétségtől, mert ezek csak az árnyékban találkoznak.

Olyan egyedül vagy, sok a terhed. A férjed hideg ágyat hagyott itt neked. Gyere, melegítsd meg magad az én ágyamban, érezd ezt a forróságot velem. Együtt uralkodhatunk az egész világon.

Sorcha lelke csüggedni kezdett, és kínná erősödött a fájdalma.

Felállt, és hagyta, hogy a meleg szél belekapjon a hajába, áradjon benne az erő, és ragyogjon az arca. Még a lángokon át is látta a kéjvágyat és a mohóságot Cabhan arcán.

Itt van, amit akar. A vérét pezsdítő dicsőségre áhítozik, de sohasem szerezheti meg.

– Ismerd meg az elmémet, érezd a hatalmamat, akkor, most, és minden órában. A sötét vágyadat kínálod nekem, de csak füstben és tűzben jön el hozzám. Arra csábítasz, hogy áruljam el a véremet, a gyerekeimet, a férjemet, fogjam a kezed, és mindenen uralkodjam. Ezért a válaszom a széllel, a tengeren át megy hozzád, minden boszorkányok nevében. Ahogy én akarom, úgy lesz!

Sorcha széttárta a karját, kiengedte magából a női haragot, és megpördülve a varázsló szíve felé küldte.

Szilaj öröm szakadt fel benne, amikor meghallotta a varázsló fájdalmas, haragos kiáltását, és a lángok között meglátta kíntól eltorzult arcát.

Aztán a tűz megint csak tűz lett, halványan izzott az éjszakában, kis meleget adva a hidegben. A ház is ház lett, csendes és homályos. Ő pedig csak egy magányos nő, aki a gyermekei álmát őrzi.

Sorcha lerogyott a székre, és két karjával átölelte a szaggató fájdalmat a hasában.

Cabhan egyelőre elment, de vele maradt a félelem. Félt, ha egyetlen bájital vagy imádság sem gyógyítja meg a testét, akkor a gyermekei anya nélkül maradnak.

Védtelenek lesznek.

Amikor felébredt, és fel akart kelni, hogy elkezdje a napot, a legkisebb gyermekét maga mellett találta az ágyban.

– Anya, maradj még.

– Mennem kell, napsugaram. Dolgom van. A saját ágyadban kellene lenned.

– A rossz ember eljött. Megölte a lovaimat.

Sorcha szívét összeszorította a rémület. Cabhan megérinti a gyermekei testét, elméjét és lelkét? Szörnyű félelem és kimondhatatlan harag fogta el.

– Csak egy álom volt, kicsim. – Magához ölelte Teagant, és ringatni, nyugtatni kezdte. – Csak egy álom.

De az álmokban erő van, és veszélyesek lehetnek.

– A lovak nyerítettek, és nem tudtam megmenteni őket. Lángra lobbantotta őket, azért kiabáltak olyan kétségbeesetten. Alastar odajött, és leütötte a rossz embert. Ellovagoltam Alastaron, de nem tudtam megmenteni a lovakat. Félek a rossz embertől álmomban.

– Nem fog bántani téged. Nem hagyom, hogy bántson. Csak álombéli lovak voltak. – Sorcha lehunyta a szemét, megcsókolta Teagan kócos haját és rémült arcát. – Majd álmodunk még többet. Zöldeket és kékeket.

– Zöld lovak!

– Igen, zöldek, mint a hegyek. – Sorcha egyik karjával még mindig átölelte a kislányt, a másik kezével pedig köröket írt le a levegőben. Addig pörgette az ujját, amíg kék, zöld, piros és sárga pónik nem táncoltak a fejük fölött. Sorcha hallgatta a kislánya önfeledt kacagását, a félelmet meg a haragot kemény elszántság váltotta fel a lelkében.

Cabhan sosem fog ártani a gyermekeinek. Inkább holtan lássa, és ő is vele haljon, mint hogy ez megtörténjen.

– Most minden póni megy abrakolni. Te is gyere reggelizni.

– Van méz?

– Igen. – A lánya egyszerű kívánságát hallva Sorcha elmosolyodott. – A jó kislányoknak van méz.

– Én jó vagyok!

– Te vagy a legtisztább és a legédesebb.

Sorcha felkapta Teagant, aki szorosan hozzásimult.

– A rossz ember azt mondta, hogy először engem fog elvinni, mert én vagyok a legfiatalabb és a leggyengébb – súgta az anyja fülébe.

– Sosem fog elvinni, az életemre esküszöm. – A nő komoly arccal Teaganre nézett, hogy a kislány láthassa, igazat szól. – Egyébként egyáltalán nem vagy gyenge, és nem is leszel az, drágaságom.

Sorcha fát rakott a tűzre, mézet öntött a kenyérre, és elkészítette a teát meg a zabkását. Mindannyiuknak erőre lesz szükségük ahhoz, amit aznap csinálni fog. Mert meg kell tennie.

A fia lejött az emeletről, a haja kócos volt. Megdörzsölte a szemét, és beleszimatolt a levegőbe.

– Harcoltam a fekete varázslóval. Nem futottam el.

Sorcha szíve vadul kezdett dobogni.

– Álmodtál? Meséld el!

– A folyó kanyarulatánál voltam, ahol a csónakot tartjuk, és ő odajött. Tudtam, hogy varázsló, méghozzá fekete, mert a szíve is fekete volt.

– A szíve?

– Láttam a szívét, pedig barátságosan mosolygott, és mézes süteménnyel kínált. Azt mondta, finom csemegét ad nekem, de a sütemény belül férgekkel és megfeketedett vérrel volt tele. Láttam rajta, hogy mérgezett.

– Álmodban a szívébe láttál, és azt is láttad, mi van a süteményben?

– Igen, esküszöm.

– Hiszek neked. – Tehát a kis legényben több van, mint gondolta.

– Azt mondtam neki: „Edd meg te a süteményedet, mert halál van a kezedben.” Erre félredobta, férgek másztak elő belőle, aztán hamuvá égett. Utána a folyóba akart fullasztani, de én köveket vágtam hozzá. Végül megjött Roibeard.

– Álmodban hívtad a sólymot?

– Csak kívántam, hogy jöjjön, és ott termett. A karmával a varázslónak esett, mire az füstté vált. Én pedig felébredtem az ágyamban.

Sorcha magához vonta a fiát, és megsimogatta a haját.

Elküldte a haragját Cabhanre, aki erre a gyerekeit támadta meg.

– Bátor és igaz vagy, Eamon. Most reggelizz! El kell látnunk az állatokat.

Sorcha közelebb lépett Brannaugh-hoz, aki a lépcső alján állt.

– Te is?

– Eljött álmomban. Azt mondta, hogy a menyasszonyává tesz. És… próbált megérinteni. Itt. – A kislány sápadt arccal a mellkasára szorította a kezét. – Meg itt. – Brannaugh a lába közé mutatott.

Aztán remegve bújt az anyjához, aki magához ölelte.

– Megégettem. Nem tudom, hogyan csináltam, de megégettem az ujjait. Szitkozódott, az öklét rázta. Aztán Kathel felugrott az ágyamra, ugatott és vicsorgott, mire az ember eltűnt. De próbált megérinteni, és azt mondta, hogy a menyasszonyává tesz, de…

Sorcha a félelem helyett már éktelen haragot érzett.

– Soha! Esküszöm, sohasem fogja rád tenni a kezét. Most egyél, mert sok tennivalónk van.

Reggeli után kiküldte a gyerekeket, hogy etessék és itassák meg az állatokat, takarítsák ki az istállókat, fejjék meg a kövér tehenet.

Egyedül maradva felkészült, és összeszedte az eszközeit. A tálat, a harangokat, a gyertyákat, a megszentelt kést és az üstöt. Azokat a növényeket választotta ki, amelyeket maga termesztett és szárított. És elővette a három réz karkötőt, amelyeket Daithi vett neki egy nyári vásáron.

Kiment, nagyot szippantott a levegőből, felemelte a két karját, hogy felkavarja a szelet. És hívta a sólymot.

A madár hangos kiáltással érkezett. A hangja visszhangzott a fák meg a hegyek fölött, és a kastélyban a szolgák felnéztek az égre. Kitárt szárnyán megcsillantak a téli nap sugarai. A nő felemelte a karját, hogy a veszélyes karmok a bőrkesztyűjén kapaszkodjanak meg.

A madár szemébe pillantott. A sólyom visszanézett rá.

– Gyors, bölcs, erős, félelmet nem ismerő. Eamoné vagy, de az enyém is. Szolgálni fogod, ami belőlem származik. Az enyém pedig azt szolgálja, ami a tiéd. Szükségem van rád. A fiamért kérlek, az uradért és a szolgádért.

A nő megmutatta a madárnak a kést, de a sólyom szeme nem rebbent.

– Roibeard, három cseppet kérek a szívedből, egy tollat a hatalmas szárnyadból, és ezekért az ajándékokért dicsérő éneket zengek rólad. Azért teszem ezt, hogy óvd a fiamat.

Megszúrta a madarat, és egy kis üvegcsével felfogta a három csepp vért. Aztán kitépett egy tollat a szárnyából.

– Köszönöm – súgta a madárnak. – Maradj a közelben.

A sólyom felemelkedett a kezéről, de csak egy közeli fa ágára szállt. Ott összecsukta a szárnyát, és figyelte Sorchát.

A nő füttyentett a kutyának. Kathel szeretettel, bizalommal nézett rá.

– Brannaugh-é vagy, de az enyém is – kezdte Sorcha, és megismételte a szertartást. Három csepp vért vett a kutyától, és kitépett egy kis szőrcsomót az oldalából.

Végül Sorcha belépett a pajtába, ahol a gyermekei nevetve szorgoskodtak. A vidám hangokból erőt merített. Megsimogatta a ló büszke fejét.

Teagan odarohant, amikor meglátta a kést.

– Ne!

– Nem bántom. Ő a tiéd, de az enyém is. Szolgálni fogja, ami belőlem jön, vagyis téged, ahogy te is szolgálni fogod, ami belőle származik. Szükségem van rád, Alastar, és a lányomért kérem ezt tőled, aki az úrnőd és a szolgád.

– Ne vágd meg! Kérlek!

– Csak egy kis szúrás, egy karcolás, és csak akkor, ha beleegyezik. Alastar, három csepp vért kérek a szívedből. Egy kis szőrt a gyönyörű sörényedből, és ezekért az ajándékokért cserébe dicsérni fogom a neved. A kislányom védelmében csinálom ezt.

– Csak három csepp vér – nyugtatta meg Sorcha a lányát, miközben megszúrta a lovat a kés hegyével. – Csak egy tépés a sörényéből. Kész is vagyunk. – Alastar nyugodtan állt, bölcs pillantással nézett rá, Sorcha mégis a vágásra tette a kezét, és a varázserejét használva meggyógyította a sebet. A lánya miatt.

– Most mind gyertek velem. – Az asszony a karjára vette Teagant, és elindult a ház felé. – Tudjátok, mi vagyok. Sohasem titkoltam. Tudjátok, hogy nektek is van képességetek. Mindig mondtam nektek. A varázserőtök fiatal és ártatlan. De egy napon erős lesz. Tisztelnetek kell ezt az erőt, és senkinek sem árthattok vele, mert az ártás háromszorosan tér vissza rátok. A varázserő fegyver, de nem szabad az ártatlanok, a gyengék, a bűntelenek ellen használni. Ez ajándék és teher, mindkettőt viselni és hordozni fogjátok. És továbbadjátok azoknak, akik belőletek származnak. Ma megtanultok még valamit. Figyeljétek, mit teszek. Nézzetek, hallgassatok és tanuljatok!

Sorcha először Brannaugh-hoz lépett.

– A te véred és az enyém, a kutya vérével együtt. A vér élet. Az elvesztése a halál. Három csepp tőled, három csepp tőlem, és a kutya vérével együtt a bűbáj megköttetett.

Brannaugh habozás nélkül nyújtotta a kezét, és tartotta, miközben Sorcha megszúrta a késsel.

– Fiam – fordult Sorcha Eamonhez. – Három csepp tőled, három csepp tőlem, és három a sólyom szívéből, hogy megpecsételjen három részt.

Eamon ajka remegett, de bátran kinyújtotta a kezét.

– Most a kisbabám jön. Ne félj!

Teagan szemében könnyek csillogtak, de komoly szemmel nézte az anyját, miközben ő is kinyújtotta a kezét.

– Három csepp tőlem, három csepp tőled, meg a lótól, aki az őrződ, és a varázslat máris száguld.

Összekeverte a vért, megcsókolta Teagan apró kezecskéjét.

– Látod? Kész is vagyunk.

Felemelte az üstöt, az üvegcséket az övében lévő erszénybe helyezte.

– Hozzátok a többit. Legjobb, ha ezt odakint csináljuk.

Kiválasztotta a helyet a kemény földön, ahol hófoltok bújtak meg a fák hűvös árnyékában.

– Hozzunk tűzifát? – kérdezte Eamon.

– Ehhez nem kell. Álljatok itt együtt. – Sorcha mögéjük lépett, szólította az istennőt, a földet, a szelet, a vizet és a tüzet. Aztán kört rajzolt. Először kis láng jelent meg a földön, amely körbefutott, és bekerítette őket. A kör belsejében meleg volt, mintha tavasz volna.

– Ez védelem és tisztelet. A gonosz nem jöhet be, a sötétség nem győzheti le a fényt. És amit a körben teszünk, azt a jóért és a szeretetért tesszük.

– Először a víz, a tenger és az ég. – A nő az üst fölé tartotta a két tenyerét. Égszínkék víz folyt ki a kezéből, bele az üstbe. – És a föld, a földünk, a szívünk.

Sorcha csettintett az egyik, majd a másik kezével, és friss föld hullott az üstbe.

– És a levegő, a szél dala, a test lélegzete. – Sorcha kitárta a karját, és nagyot fújt. Szél támadt az üstben, összekavarta a vizet meg a földet.

– Most a tűz, láng és forróság, a kezdet és a vég.

Sorcha ragyogni kezdett, a levegő sistergett körülötte, kék szeme égett, miközben felemelte a karját, tenyérrel lefelé.

Tűz lobbant az üstben, felcsapott a láng, táncoltak a szikrák.

– Ezeket az apátoktól kaptam. A szerelem jelei, az én jelem. Ti hárman ebből a szerelemből származtok.

Sorcha a lángba dobta a három réz karkötőt, kört írt le felettük a kezével, majd hozzátette a szőrt, a tollat, és az üstbe öntötte a vért.

– Az istennő megajándékoz az erővel, ezért állok itt ezen a helyen, ebben az órában. Bűbájt vetek, megvédem a három gyermekemet, és mindent, ami belőlük, ami belőlem származik. A ló, a sólyom és a kutya a vér által örökre meg van kötve, hogy védjenek és szolgáljanak. Élettől életig, örömben, bánatban, egészségben, nehézségben. A földben, a levegőben, a lángban, a tengerben. Ahogy akarom, úgy lesz!

Sorcha magasra tartotta a karját, és arcát az ég felé fordította.

Tűzoszlop csapott fel az üstből. A magja kék volt, a lángok pedig vörös és arany színben lobogtak. Az oszlop pörgött, forgott, feltört a téli ég felé.

A föld megremegett, a patak jeges vize zúgni kezdett, a szél pedig úgy vonyított, mint egy farkas.

Aztán minden megnyugodott, elcsendesedett. Már csak három kisgyerek állt a hideg földön, és egymás kezét fogva nézték az anyjukat, aki fehér volt, mint a hó, és megingott.

Sorcha megrázta a fejét, amikor Brannaugh elindult felé.

– Még ne. A varázslat ad és elvesz. Be kell fejeznem. – A nő benyúlt az üstbe, és három rézamulettet vett ki belőle. – Brannaugh-nak, a kutyának, Eamonnek, a sólyomnak, Teagannek, a lónak. – Az amulettekkel egy-egy kört írt le a gyerekek feje fölött. – Ez a ti jeletek, és a pajzsotok, amely megvéd. Mindig magatoknál kell tartanotok. Mindig. Nem tud megérinteni titeket, ha nálatok van az amulett, ha hisztek az erejében, az enyémben és a tiétekben. Egy nap majd továbbadjátok valakinek, aki tőletek származik. Majd tudni fogjátok, kinek. Elmondjátok a gyerekeiteknek a történetet, eléneklitek a régi dalokat. Elveszitek az ajándékot, és továbbadjátok.

Teagan megcsodálta az ovális rézmedált. A napfény felé fordította, és elmosolyodott.

– Ez szép. Úgy néz ki, mint Alastar.

– Mert belőle és belőled van. És belőlem meg az apádból, a bátyádból és a nővéredből. Miért ne volna szép? – A nő lehajolt, és megcsókolta Teagan arcát. – Hiszen olyan szép gyerekeim vannak!

Sorcha alig tudott állni a lábán, halkan felnyögött, amikor Brannaugh megtámogatta.

– Be kell zárnom a kört. Mindent be kell vinnünk.

– Segítünk – ajánlkozott Eamon, és megfogta az anyja kezét.

Sorcha a gyerekeivel lezárta a kört, és hagyta, hogy ők vigyék be az eszközöket a házba.

– Most pihenned kell. Ülj a tűz mellé. – Brannaugh a tűzhelyhez vezette az anyját. – Készítek neked egy italt.

– Igen, jó erőset. Mutasd meg az öcsédnek meg a húgodnak, hogyan kell csinálni.

Sorcha elmosolyodott, amikor Teagan kendőt terített a vállára, Eamon pedig betakarta a lábát. A kezét nyújtotta, hogy elvegye a csészét, amelyet Brannaugh hozott neki, de a lány még nem adta oda. Megnyomta a friss vágást a kezén, és három vércsepp hullott a csészébe.

– A vér élet.

Sorcha felsóhajtott.

– Igen, az. Köszönöm szépen.

Sorcha megitta a bájitalt, és elaludt.

2.

Sorcha megerősödött, és az ereje kitartott a következő két hétben. Cabhan továbbra is támadta, ármánykodott, tolakodott, lopakodott, de a nő távol tudta tartani.

A galagonya virágzott, a hóvirág is kidugta a fejét a földből, és a nap fénye már inkább tavaszi volt, nem téli.

Sorcha minden este nézte Daithit a tűzben. Ha tudott, beszélt hozzá, sőt azt is megkockáztatta, hogy elküldte neki a szellemét. Elhozta az illatát, a hangját, az érintését, az övét pedig otthagyta neki.

Így erősítette mindkettejüket.

Semmit sem mondott neki Cabhanról. A varázslatok az ő világához tartoztak. Daithi kardja, ökle, sőt még a harcos szíve sem tud legyőzni egy olyan varázslót, mint Cabhan. A ház jelentette a védelmét, amely már azelőtt az övé volt, hogy feleségül ment volna Daithihoz. A gyermekeiket is neki kellett megvédenie.

Mégis számolta már a napokat Bealtaine-ig, amikor végre meglátja a férjét hazafelé lovagolni.

A gyermekei sokat fejlődtek, és rengeteget tanultak. Egy belső hang sürgette, hogy mindent tanítson meg nekik, méghozzá a lehető leggyorsabban. Sorcha nem kérdezte ennek az okát, és nem kételkedett benne.

Órákat töltött az égő faggyú vagy a tűz fénye mellett, leírta a varázsigéit, a receptjeit, sőt még a gondolatait is. Ha meghallotta a farkas üvöltését vagy a szél zúgását, nem törődött vele.

Kétszer elhívták a kastélyba gyógyítani, és magával vitte a gyermekeit is, hogy játszanak a többi gyerekkel. Aztán maga mellett tartotta őket, hogy lássák, milyen tisztelet övezi a Sötét boszorkányt.

Mert ez a név, és minden, ami benne van, egy nap az örökségük lesz.

De valahányszor hazafelé tartottak, Sorchának szüksége volt egy varázsitalra, hogy visszaszerezze a gyógyításban elveszített erejét, amelyet a szükségben lévőknek adott.

Vágyakozott a férje után, és attól tartott, már sohasem szerzi vissza a régi erejét, mégis minden nap tanította a gyermekeit a mesterségére. Hátrébb állt, amikor Eamon magához hívta Roibeardot, aki már inkább a fiúé volt, mint az övé, de ezt rendjén valónak tartotta. Büszkén nézte, ahogy a kislánya Alastaron lovagol, olyan szilajul és magabiztosan ülve a nyeregben, mint bármelyik harcos.

És büszkeséggel vegyes szomorúsággal vette tudomásul, hogy Brannaugh gyakran járja az erdőt a hűséges Kathellel.

Sorcha tudta, hogy övék az ajándék, ugyanakkor a gyerekkorukat élik. Ezért gondoskodott zenéről, játékról, és amennyire lehetséges volt, igyekezett megőrizni a gyermeki ártatlanságukat.

Időnként látogatók jöttek. Egyesek amulettet vagy gyógyítókrémet akartak, mások választ kerestek a kérdéseikre, a szerelemben vagy a szerencsében reménykedtek. Segített azoknak, akiknek tudott, és elfogadta az ajándékukat. Közben állandóan az utat leste, pedig tudta, hogy a szerelme csak hetek múlva érkezik meg.

Egyszer elvitte a gyerekeket a folyóra, azzal a csónakkal, amelyet az apjuk épített még tavasszal, amikor könnyű szelek fújtak, és az égen több volt a kék szín, mint a szürke.

– Azt mondják, a boszorkányok nem tudnak átkelni a vízen – szólalt meg Eamon egy idő után.

– Ezt mondják? – Sorcha felnevetett, és a szél felé fordította az arcát. – Mégis itt vagyunk, nincs semmi bajunk, és a vízen haladunk.

– A kastélybeli Donal mondta ezt.

– Ha valaki mondja, attól még nem igaz.

– Eamon szárnyakat növesztett egy békára, hogy szórakoztassa Donalt. Olyan volt, mintha dicsekedne.

Eamon sötét pillantást vetett a húgára, és meg is csípte volna, ha az anyja nem figyeli.

– A repülő béka biztosan vicces látvány, de nem bölcs dolog szórakoztatásra használni a varázserődet.

– Csak gyakoroltam.

– Inkább azt gyakorold, hogyan fogjunk néhány halat vacsorára. Nem úgy – szólt Sorcha a fiára, aki a víz fölé emelte a kezét. – Nem mindig a varázslat a válasz. Vannak helyzetek, amikor varázslat nélkül is boldogulnunk kell. Sohasem szabad olyasmire pazarolni az ajándékot, amit elvégezhetsz az eszeddel, a kezeddel és egy kis erőfeszítéssel.

– Szeretek horgászni.

– Én nem. – Brannaugh unott arcot vágott, míg a kis csónak békésen siklott a folyón. – Az ember csak ül, és vár. Inkább vadásznék. Akkor az erdőben lehetek, és nyulat eszünk vacsorára.

– Azt holnap is megtehetjük. Ma este halat fogunk, ha az öcsédnek szerencséje van, és elég ügyes. És talán készítek hozzá burgonyás pitét.

Brannaugh átadta a horgászbotot a húgának, és a víz fölött magasodó kastély hatalmas kőfalaira nézett.

– Nem akartál ott élni, anya? Hallottam a nőket beszélgetni, és azt mondták, hogy szívesen látnának minket.

– Megvan a saját otthonunk, ami azelőtt csak egy kunyhó volt, mégis régebben áll a helyén, mint a kastély. Akkor is állt, amikor az O’Connor-klán uralkodott, még a Burke-ház előtt. Királyok és hercegek jönnek-mennek, de az otthon örök, kicsim.

– Tetszik, hogy olyan nagy és magas, de jobban szeretem az erdőnket. – A lány egy pillanatra az anyja karjára hajtotta a fejét. – A Burke-klán elvehette volna az otthonunkat?

– Megpróbálhatták volna, de bölcsek voltak, és tisztelték a varázserőt. Békén hagynak minket, és mi sem bántjuk őket.

– Ha mégis bántanának, apa legyőzné őket. És én is harcolnék ellenük. – A lány az anyjára emelte a tekintetét. – Dervla a kastélyban azt mondta, hogy Cabhant kitiltották.

– Ezt már eddig is tudtad.

– Igen. De Dervla szerint visszajön, és lefekszik a nőkkel. Suttog a fülükbe, és azt hiszik, hogy ő a törvényes férjük. De reggel megtudják, mi történt, és sírnak. Dervla azt mondta, hogy adtál a nőknek amuletteket, amivel távol tudják tartani, de… Az egyik konyhalányt a mocsárba csalta. Senki sem tudja, azóta hol van.

Sorcha tudta ezt, ahogy azt is, hogy a szolgálólányt sohasem fogják megtalálni.

– Játszik velük, és a gyengékre vadászik, mert belőlük él. Az ereje sötét és hideg, de a fény és a tűz mindig le fogja győzni.

– De mindig visszajön. Kaparászik az ablakokon és az ajtón.

– Nem tud belépni. – De a nő érezte, hogy végigfut a hátán a hideg.

Ekkor Eamon felkiáltott, megrántotta a botját, és a zsinór végén egy ezüstös hal fickándozott. A napfény megcsillant a pikkelyein.

– Szerencse és ügyesség – mondta Sorcha nevetve, és megragadta a halat.

– Én is akarok fogni egyet! – Teagan a víz fölé hajolt, mintha egy halat keresne, amit elkaphat.

– Reméljük, sikerül neked is, mert egynél többre van szükségünk, még akkor is, ha ez a hal ilyen szép nagy. Ügyes voltál, Eamon.

Még hármat fogtak, és Sorcha csak szeretetből használta a varázserejét, hogy segítsen a kislányának.

Amikor Sorcha hazafelé evezett, napfény szikrázott a vízen, lágy szellő simogatta az arcát, és a levegő megtelt a gyerekek vidám hangjával.

Szép és jó nap, gondolta. A tavasz már olyan közel jár, hogy szinte érezni lehet az ízét.

– Szaladj haza, Eamon, és pucold meg a halat. Brannaugh, főzd meg a krumplit, addig én kikötöm a csónakot.

– Én veled maradok. – Teagan megfogta az anyja kezét. – Segítek.

– Az jó lesz, mert még vizet is kell hoznunk a patakról.

– A halak szeretik, ha kifogják és megeszik őket?

– Nem mondhatom, hogy igen, de ez a sorsuk.

– Miért?

Miért? Sorcha kikötötte a csónakot, és eszébe jutott, hogy ez volt Teagan első szava.

– Ugyanaz az erő helyezte a halat a vízbe, amelyik képessé tett minket arra, hogy hálót és horgot készítsünk.

– De úszni biztosan jobban szeretnek, mint a tűzön sülni.

– Valószínűleg. Ezért hálásnak kell lennünk, amikor megesszük őket.

– Mi volna, ha nem fognánk ki, és nem ennénk meg őket?

– Akkor sokat éheznénk.

– A halak beszélnek a vízben?

– Nos, én még sohasem beszélgettem hallal. Tessék. – Sorcha összehúzta Teaganen a kabátot. – Kezd hűvösödni. – Felnézett, és látta, hogy a felhők eltakarják a napot. – Talán vihar lesz ma éjjel. Legjobb, ha hazamegyünk.

Amikor kiegyenesedett, észrevette, hogy köd árasztja el a környéket. Szürkén gomolygott, kígyóként kúszva végig a földön, és megfojtotta a fényt.

Nem vihar jön, állapította meg Sorcha. A veszély már ott volt.

Sorcha maga mögé lökte Teagant, amikor Cabhan felemelkedett a ködből.

Feketében volt, a ruháját ezüstpontok díszítették, mint a csillagok az éjszakai égboltot. Ébenfekete haja a vállára omlott, sötét keretbe vonva kemény vonású, gyönyörű arcát. A szeme is sötét volt, és magabiztos pillantással végigmérte Sorchát.

A nő úgy érezte, mintha tolakodó, mohó kezek tapogatnák a bőrét.

A nyakában nap alakú ezüstmedál lógott, amelynek a közepén egy nagy vörös kő csillogott, mint egy szem. Ez új, gondolta Sorcha, és érezte a medál sötét hatalmát.

– Hölgyem… – szólalt meg Cabhan, és mélyen meghajolt.

– Nem látnak szívesen ezen a vidéken.

– Ott sétálok, ahol akarok. És csak egy nőt látok a szép gyerekével. Egyedül vannak, könnyen az útonállók vagy a farkasok prédái lehetnek. Nincs férfi melletted, aki megvédene, Sötét Sorcha. Majd én elkísérlek.

– Én megvédem magam, Cabhan. Itt csak az idődet meg az erődet pazarolod. Sohasem adom meg neked magam.

– De igen. Az a sorsod, hogy egyesülj velem. Láttam a varázsgömbben.

– Csak a saját hazugságaidat és vágyaidat látod benne, nem az igazságot és a sorsot.

A férfi elmosolyodott, és akárcsak a hangja, a mosolya is csupa csábítás volt.

– Együtt fogunk uralkodni ezen a földön, sőt még több országon is, ha akarjuk. Finom, színes ruhákat fogsz hordani, tele drágakövekkel.

A férfi legyintett a kezével, és Teagan meglepetten felkiáltott, mert az anyja hirtelen egy vörös ruhában, sziporkázó ékkövekkel, és aranykoronában állt előtte.

Sorcha is gyorsan legyintett a kezével, és megint az egyszerű fekete gyapjúöltözéke volt rajta.

– Nincs szükségem a ragyogásra, és nem kívánom az ékszereidet. Távozz tőlem, és az enyéimtől, különben megtapasztalod a haragomat.

A férfi felnevetett, és a hangjából hátborzongató vidámság csengett.

– Csoda, ha rajtad kívül senki másra nem áhítozom, szívem? A te tüzed, szépséged, erőd mind az enyém lesz.

– Daithi asszonya vagyok, és mindig az maradok.

Cabhan megvető arccal csettintett az ujjával.

– Daithit jobban érdeklik a portyái, a küzdelmei, a szánalmas kis háborúi, mint te, vagy a kölykök, akiket szülsz neki. Hányszor nőtt és fogyott a hold, amióta nem osztotta meg veled az ágyat? Éjszakánként fázol, Sorcha. Érzem. Én olyan gyönyöröket mutatok neked, amelyekről eddig fogalmad sem volt. És többé teszlek, mint ami most vagy. Istennőt csinálok belőled.

A köd már a lábánál kúszott, és a félelem is így cserkészte be Sorcha szívét.

– Inkább a saját kezemmel vetek véget az életemnek, minthogy lefeküdjek veled. Csak még több hatalomra vágysz.

– Te meg bolond volnál, ha nem vágynál rá. Együtt mindenkit eltaposunk, aki az utunkba áll. Úgy élünk majd, mint az istenek, és valóban hasonlóak leszünk az istenekhez. Ezért megadom neked a szíved legnagyobb vágyát.

– Nem ismered a szívemet.

– Egy gyermeket a méhedbe, hogy pótolja a veszteséget. Az én fiamat, aki általad születik meg. Hatalmasabb lesz mindenkinél, aki idáig élt a Földön, és nem lesz nála senki hatalmasabb.

Sorcha lelkébe mart a veszteség és a gyász érzése. Ugyanakkor szörnyű félelem szorította össze a szívét, mert a férfi ajánlata hallatán a kívánság apró szikrája is felébredt benne. Egy növekvő élet, amely erős és valóságos…

Cabhan megérezte ezt a félelmet, és közelebb lépett.

– Egy fiú – súgta. – A méhedben növekszik, erősnek és dicsőségesnek születik. Senki sem lehet nála hatalmasabb. Add a kezed, Sorcha, és megadom neked a szíved vágyát.

A nő megremegett, de csak egy pillanatra, mert nagyon vágyott arra az életre.

Ekkor Teagan előugrott a szoknyája mögül. Felkapott egy követ, és eltalálta vele Cabhan halántékát.

A férfi sápadt bőrén sötétvörös vércsík jelent meg. A pillantása haragos lett, és a keze ütésre lendült. Ám mielőtt lecsaphatott volna, Sorcha visszalökte őt az erejével.

Aztán a karjába kapta Teagant.

Szél támadt Sorcha körül, amelyet a saját haragja gerjesztett.

– Ezerszer foglak megölni, és tízezer év szenvedést okozok neked, ha kezet emelsz a gyerekemre. Esküszöm arra, aki vagyok.

– Fenyegetni merészelsz? Te és a fattyú? – A férfi Teagan arcára szegezte a tekintetét, és vérfagyasztó mosoly jelent meg az ajkán. – Szép kis kölyök. Fénylik, mint hal a vízben. Akarod, hogy kifogjalak és megegyelek?

Teagan remegve kapaszkodott az anyjába, de nem hátrált meg.

– Menj el!

A kislányból kitört a haraggal vegyes félelem, és olyan sérülést okozott, mint a kő. Cabhan szája vérezni kezdett, és a mosolya csúf vicsorgássá torzult.

– Először veled fogok végezni, aztán a bátyáddal. A nővérednek még kicsit érnie kell, mert ő fogja megszülni a fiaimat. – A varázsló az ujja hegyével megtörölte az arcát, és a vért végigkente az amuletten. – A kedvedért megkíméltem volna az életüket – nézett Sorchára. – De most látni fogod a halálukat.

Sorcha Teagan füléhez hajolt.

– Nem tud bántani – suttogta, de a következő pillanatban ijedten figyelte Cabhan átalakulását.

Cabhan teste gomolygott, mint a köd. Az amulettjén lévő vörös kő ragyogni és forogni kezdett, és nemsokára a varázsló szeme is ugyanolyan vörösen izzott.

A testét fekete szőr lepte el, az ujjai végén karmok nőttek. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy szétfolyik a földön, de aztán hátrahajtotta a fejét, és hangosan felvonyított.

Sorcha lassan, óvatosan maga mögé tette Teagant.

– Nem tud bántani – nyugtatta meg, de közben fohászkodott, hogy igaza legyen, és a réztalizmánban ötvözött erő ezzel a bűbájjal szemben is megvédelmezze a lányát.

Ezért a sötét varázslatért Cabhan biztosan eladta a lelkét.

A farkas vicsorgott, és támadásra lendült.

Sorcha kitárta a karját, és olyan nagy erőt gerjesztett fel magában, hogy fehér fény csapott ki a tenyeréből. Eltalálta a farkast, aki emberi hangon felordított. De újra és újra támadott. Ugrás közben a fogait csattogtatta, a szeme villogott, a pillantása egyszerre volt állati és hátborzongatóan emberi.

A karmával belekapott Sorcha szoknyájába, kiszakított belőle egy darabot. Ekkor Teagan kiáltása hasított a levegőbe.

– Menj el! Menj el! – A kislány kövekkel dobálta a farkast, és minden kő tűzgolyóvá változott, amikor a vadállathoz ért. A levegőt megtöltötte az égett szőr és hús orrfacsaró bűze.

A farkas vicsorogva újabb támadásra készült, és Teagan hátratántorodott, amikor Sorcha lecsapott rá. A kislány kabátja szétnyílt, a nyakában lévő rézmedálból kék fény tört elő, amely olyan volt, mint egy nyílvessző. A fény a farkas oldalába csapott, és ötágú csillag alakú jelet égetett bele.

A farkas fájdalmas ordítással hátrahőkölt. Vadul kapálózott, a fogai csattogtak, amíg Sorcha összeszedte, ami még maradt benne, és kibocsátotta minden erejét, reményét.

A világ vakítóan fehér lett körülöttük, és Sorcha kétségbeesetten megragadta Teagan kezét, miközben térdre esett.

A köd eltűnt. A farkasból csak farkas formájú megperzselt földdarab maradt.

Teagan zokogva kapaszkodott az anyjába, és szinte eltűnt a karjában, mert már csak egy gyerek volt, akit halálra rémített egy nagyon is valóságos szörnyeteg.

– Látod, már elment. Biztonságban vagy. Haza kell mennünk. Minél előbb otthon kell lennünk, kicsim.

De a nőnek annyi ereje sem volt, hogy felálljon. Legszívesebben sírt volna, annyira kiszolgáltatottnak és erőtlennek érezte magát. Régebben képes lett volna arra, hogy az erdőn át hazarepítse mindkettőjüket. De most minden porcikája remegett, a lélegzete zihált, és a szíve olyan gyorsan vert, hogy érezte a homlokán az erek lüktetését.

Ha Cabhan összeszedi magát, és visszajön…

– Fuss haza. Ismered az utat. Fuss haza, én majd követlek.

– Veled maradok.

– Teagan! Tedd azt, amit mondtam!

– Nem, nem. – Teagan az öklével megtörölte a szemét, és konokul megrázta a fejét. – Gyere te is.

Sorcha összeszorította a száját, és sikerült feltápászkodnia. De két lépés után megint térdre esett.

– Nem tudok, kicsim. Nem visz a lábam.

– Majd Alastar hazavisz. Idehívom, és felülünk a hátára.

– Ide tudod hívni ilyen messziről?

– Nemsokára itt lesz.

Teagan megvetette rövid lábát, és kitárta a karját.

– Alastar, Alastar, bátor és szabad lélek! Halld a hangom, és gyere hozzám. Vágtass ahhoz, akinek szüksége van rád.

Teagan az ajkába harapott, és az anyjához fordult.

– Brannaugh segített, hogyan kell. Jól mondtam?

– Nagyon jól. – Fiatal még, gondolta Sorcha. Egyszerű és igaz lélek. – Mondd el még kétszer. A három varázserejű szám.

Teagan engedelmeskedett, aztán megsimogatta az anyja haját.

– Megint jól leszel, ha hazaérünk. Brannaugh készít neked egy teát.

– Igen. Ha hazaértem, rendbe jövök. – Sorcha életében először hazudott a gyerekének. – Keress nekem egy erős botot. Ha rátámaszkodom, talán egy darabig el tudok jutni.

– Alastar jönni fog.

Sorcha kételkedett ebben, de bólintott.

– Majd útközben találkozunk vele. Keress nekem egy botot, Teagan. Sötétedés előtt haza kell érnünk.

Teagan feltápászkodott, és mindketten meghallották a paták dobogását.

– Jön Alastar! Itt vagyunk, itt vagyunk!

Teagan hívta az őrzőjét, gondolta Sorcha, és a végtelen kimerültség ellenére büszkeség töltötte el. Teagan a lóhoz futott, addig ő is összeszedte magát, és nagy nehezen feltápászkodott.

– Itt vagy, lovak hercege. – Sorcha hálás mosollyal szorította az arcát Alastar orrához. – Fel tudnál segíteni a nyeregbe? – kérdezte a lányát.

– Majd ő. Megtanítottam neki egy trükköt. Arra az időre tartogattam, amikor apa hazajön. Térdelj le, Alastar! Térdre! – Teagan nevetve lefelé mutatott a kezével.

A ló lehajtotta a fejét, aztán behajlította a mellső lábát, és letérdelt.

– Az én okos kislányom.

– Jó trükk?

– Remek. Tényleg nagyon jó. – Sorcha megragadta a ló sörényét, és felkapaszkodott a nyeregbe. Teagan is felpattant.

– Kapaszkodj belém, anya! Alastarral hazaviszünk.

Sorcha átölelte a kislány derekát, a gyerekbe és a lóba helyezve a bizalmát. Minden lépés kínszenvedést okozott, de közelebb vitte az otthonához.

Amikor a tisztáshoz értek, Sorcha meglátta a nagyobb gyermekeit. Brannaugh a nagyapja kardját cipelte, Eamon pedig egy tőrrel a kezében rohant feléjük.

Milyen bátrak! Talán túlságosan is.

– Vissza a házba! Azonnal! Fussatok vissza!

– A rossz ember eljött – kiáltotta Teagan. – És farkassá változott. Köveket vágtam hozzá, Eamon, ahogy te csináltad.

Az izgalom, a félelem, a gyerekek izgatott hangja keringett Sorcha fejében. A teste verejtékezett, amikor megint megragadta Alastar sörényét, és leereszkedett a földre. Megingott, és a világ elszürkült előtte.

– Anya beteg. Szüksége van a teájára.

– Befelé – nyögte ki Sorcha. – Reteszeljétek be az ajtót!

Hallotta, hogy Brannaugh parancsokat osztogat, mint egy hadvezér. „Hozz vizet!”„Piszkáld meg a tüzet!” Nem is tudta, hogyan jutott be a házba, és lerogyott a székébe.

Kendő került a fejére, meleg folyadék csurgott le a torkán. A kín enyhült, a homály tisztulni kezdett.

– Most pihenj. – Brannaugh megsimogatta az anyja haját.

– Jobban vagyok. Erős képességed van a gyógyításra.

– Teagan azt mondta, hogy a farkas elégett.

– Nem. Megsebesítettük, de még él. A rossz ember él.

– Meg fogjuk ölni. Csapdát állítunk neki, és megöljük.

– Talán sor kerül rá, ha majd erősebb leszek. Több ereje van neki, mint eddig, és változtatni tudja az alakját. Fogalmam sincs, milyen árat fizetett ezért, de biztosan drága volt. A húgod megjelölte. – Sorcha a bal vállára szorította a kezét. – Ötágú csillagot égetett bele. Figyeljetek erre, óvakodjatok tőle, és bárkitől, aki ezt a jelet viseli.

– Vigyázunk. Ne aggodalmaskodj. Elkészítjük a vacsorát, és megerősödsz, ha ettél és pihentél.

– Készíts nekem egy amulettet! Elmondom, hogyan kell, és pontosan úgy csináld. A vacsora várhat addig.

– Az megerősít majd?

– Igen.

Brannaugh elkészítette a bűvös medált, és Sorcha a nyakába akasztotta, a szíve fölé. Ivott még a gyógyitalból, és bár nem volt étvágya, rávette magát, hogy egyen néhány falatot.

Aztán elaludt, és álmodott. Amikor felébredt, Brannaugh-t a széke mellett találta.

– Menj az ágyadba. Későre jár.

– Nem fogunk egyedül hagyni. Segítek lefeküdni.

– Inkább ülök a tűz mellett.

– Akkor veled maradok. Majd váltjuk egymást. Felébresztem Eamont, ha rá kerül a sor, és Teagan fogja ágyba vinni reggel a teádat.

Sorcha túl fáradt volt ahhoz, hogy tiltakozzon, ezért csak elmosolyodott.

– Most ti gondoskodtok rólam?

– Amíg jobban leszel.

– Rendbe jövök, ígérem. A varázsereje olyan erős, és olyan sötét volt! Minden erőt kivett belőlem, mire meg tudtam állítani. Büszke lehetsz a mi Teaganünkre. Nagyon okos és elszánt. Te pedig a nagyapád kardjával futottál felénk.

– Nagyon nehéz.

Sorcha felnevetett. Milyen jólesik végre egy kis nevetés, gondolta.

– Nagy ember volt, vörös szakállal. A szakálla olyan hosszú volt, mint a karod. – A nő sóhajtva megsimogatta Brannaugh fejét. – Ha nem fekszel az ágyadba, akkor ágyazz meg magadnak a padlón, és mindketten alhatunk.

Amikor a lánya elaludt, Sorcha bűbájt vetett rá, hogy édes és szép álmokat lásson.

Aztán a tűzhöz fordult. Ideje hazahívni Daithit. Szüksége van a kardjára, az erejére. Szüksége van a férjére.

Kitárta a lelkét a tűz felé, és megnyitotta a szívét a szerelme előtt.

A szelleme átrepült az éjszakán. Átsuhant a hegyek, a mezők, az erdők fölött, át a tavakon, amelyek vizén sápadtan rezgett a hold fénye. Sok-sok mérföldet tett meg, meg sem állt a klán táboráig.

A férje a tűz mellett aludt, a holdfény volt a takarója.

Amikor Sorcha letelepedett mellette, a férfi ajka mosolyra húzódott, és a karja átölelte.

– Az otthoni tűzhely és az erdei tisztás illatát érzem rajtad.

– Haza kell jönnöd.

– Nemsokára, szerelmem. Már csak két hét, nem több.

– Holnap indulnod kell, nagy sietséggel. Én szívem, én harcosom. – A nő két kezébe fogta a férfi arcát. – Szükségem van rád.

– Nekem is rád. – A férfi Sorchára gördült, és odahajolt az ajkához.

– Nem az ágy miatt, bár ott is nagyon vágyom rád. Minden nap, és minden éjszaka. A kardodra van szükségem, és arra, hogy mellettem legyél. Cabhan ma megtámadott.

Daithi felpattant, és a kardja markolatához kapott.

– Megsérültél? A gyerekeknek bajuk esett?

– Nem, nem. De majdnem. Cabhan erősödik, én pedig gyengülök. Attól félek, hogy nem tudom visszatartani.

– Senki sem erősebb nálad. Cabhan sohasem érintheti meg a Sötét boszorkányt.

A nő szíve megfájdult, hogy a férje ennyire bízik benne, pedig többé nem érdemli meg ezt a bizalmat.

– Nem vagyok jól.

– Mi a baj?

– Nem akartalak terhelni vele, és… Igen, büszke is voltam, és túlságosan nagyra tartottam magam, de most elvetem a büszkeséget. Félek attól, ami jön, Daithi. Félek tőle. Nélküled nem tudom visszatartani. A gyerekeinkért, az életünkért kérlek, hogy gyere haza.

– Még ma este lóra pattanok. Embereket is hozok magammal, és vágtatok hozzád.

– A hajnal fényénél indulj útnak. Várd meg a világosságot, mert a sötétség az övé. És legyél gyors!

– Két nap. Két nap múlva veled leszek, és Cabhan megismeri a kardom élét. Esküszöm!

– Nézem az utat, és várni foglak. A tiéd vagyok ebben az életben, és abban, ami jön.

– Gyógyulj meg, boszorkám. – A férfi megcsókolta Sorcha kezét. – Csak ezt kérem tőled, semmi mást.

– Gyere haza, és meggyógyulok.

– Két nap.

– Két nap. – Sorcha megcsókolta, megölelte a férjét. És vitte a csókot magával, miközben visszaszállt a hold remegő tükörképe és a sűrű erdők fölött.

Visszajött a testébe, nagyon fáradtan, mégis megerősödve, mert a köztük lévő varázslat igaz volt.

Két nap, gondolta, és lehunyta a szemét. Amíg a férje felé tart, addig ő pihen, és visszaszerzi a varázserejét. Maga mellett tartja a gyerekeket, bevonzza a fényt.

Sorcha elaludt, és megint álmodott.

És álmában látta, hogy a férje nem várta meg a hajnalt. Lóra pattant a holdfényben, a sziporkázó csillagok alatt. Haragos arccal táncoltatta a lovát a kemény földön.

A lova előrerepült, megelőzve a három embere hátasát.

A hold sugarát és a csillagok fényét kihasználva Daithi hazafelé vágtatott a családjához, az asszonyához. A Sötét boszorkányhoz, akit a saját életénél is jobban szeretett.

Amikor a farkas előugrott a sötétből, alig volt ideje kirántani a kardját a hüvelyéből. Daithi a karját lendítette, de csak a levegőbe suhintott, miközben a lova rémülten felágaskodott. A köd szürke falként körülvette, csapdába ejtette, és elzárta az embereitől.

Daithi hősiesen küzdött, de a farkas átugrotta a kard pengéjét, és újra meg újra támadott. A fogával és a karmával tépett és marcangolt, aztán eltűnt a ködben. De csak azért, hogy megint előrontson.

Sorcha visszarepült a férjéhez, suhanva szállt a hegyek és a vizek fölött.

Tudta, hogy a farkas állkapcsa mikor tépte szét Daithi szívét, az ő szívét. Érezte, ahogy a férje lelke elhagyja a testét. Záporként hullott a könnye, és elmosta a ködöt. A férje nevét kiáltozva rogyott le mellette.

A legerősebb bűbáját, a leghatalmasabb varázsigéit használta, de a férfi szíve nem kezdett újra dobogni.

Daithi kezét szorongatva könyörgött az istennő kegyelméért, és hallotta a farkas kacagását a sötétben.

Brannaugh megborzongott álmában. Mostanában gyakran voltak álmai, tele vérrel, vicsorgással és halállal. Küzdött, hogy megszabaduljon tőlük. Az anyját, az apját, a napot és a tavasz melegét akarta.

Álmában mégis homályban járt, hideg vette körül. A farkas kilépett a ködből, és megállt az ösvényen előtte. Az agyarairól nyál és vér csöpögött.

A lány elfojtott kiáltással felült a padlóra helyezett szalmazsákon, és megragadta az amulettjét. Felhúzta a lábát, szorosan átölelte a térdét, és a combjához dörzsölte az arcát, hogy letörölje a könnyeit. Nem kisbaba, hogy sírjon egy rossz álom miatt.

Ideje volt felébreszteni Eamont, aztán remélhetőleg nyugodtabban alszik majd a saját ágyában.

Először az anyját kereste a tekintetével, de a széket üresen találta. Megdörzsölte a szemét, és halkan szólította az anyját, miközben felkelt a szalmazsákról.

Meglátta Sorchát a padlón fekve, a tűzhely és az emeletre vezető lépcső között. Mozdulatlan volt, mintha nem élne.

– Anya! Anya! – Brannaugh szívét összeszorította a félelem. Odaugrott az anyjához, és lerogyott mellette. Remegő kézzel megfordította, és az ölébe vette a fejét. Úgy szólongatta, mintha egy imádságot hajtogatna.

Túlságosan fehér, mozdulatlan és hideg volt. Brannaugh az ölében ringatta, és gondolkodás nélkül cselekedett. Amikor érezte, hogy elárasztja a forróság, az anyjába öntötte a meleget. Remegő kézzel nyomogatta Sorcha szívét, miközben hátrahajtotta a fejét, és az égre szegezte a tekintetét. Magához vonzotta a fényt, és az anyjába továbbította.

Brannaugh teste egyre hidegebb lett, ahogy minden melegséget az anyjának adott át. A végén reszketni kezdett a gyengeségtől, és a feje előrehanyatlott. Az ég és a tenger forgott, a fény és a sötétség kavargott. Sohasem érzett fájdalom hasított a testébe, és mintha nyílvessző fúrta volna át a szívét.

Aztán minden elmúlt, és csak végtelen kimerültséget érzett.

Valahonnan messziről meghallotta a kutyája ugatását.

– Nem kell több. Elég. – Sorcha hangja rekedt volt, erősen zihált. – Hagyd abba, Brannaugh. Abba kell hagynod!

– Többre van szükséged. Szerzek még többet.

– Nem! Tedd azt, amit mondok. Nyugodt lélegzet, nyugodt elme, nyugodt szív. Lélegzet, elme, szív.

– Mi a baj? Mi történt? – Eamon szinte repült lefelé a lépcsőn. – Anya!

– Itt találtam. Segíts bevinni az ágyba.

– Nem, nem az ágyba. Arra most nincs idő – szólalt meg Sorcha. – Eamon, engedd be Kathelt, és keltsd fel Teagant.

– Már felébredtem, itt vagyok.

– Itt van a kisbabám? Ne félj.

– Véres vagy. A kezed csupa vér.

– Igen. – Sorcha szívét összeszorította a gyász, amikor lenézett a kezére. – Nem az én vérem.

– Hozz egy rongyot, Teagan. Lemossuk anya kezét.

– Ne rongyot hozzatok, hanem az üstöt. Hozzátok a gyertyáimat, a könyvemet és a sót. Az összes sót, ami van a házban. Rakd meg a tüzet, Eamon. Brannaugh, készítsd el a teámat. Méghozzá jó erősre.

– Rendben.

– Teagan, legyél jó kislány, és pakolj össze minden ételt, amink van.

– Útra kelünk?

– Igen. Etesd meg az állatokat, Eamon. Tudom, korán van még, de jól etesd meg őket, és Alastarnak szedjél össze annyi zabot, amennyit csak elbírsz.

Sorcha elvette a csészét Brannaugh-tól, és lehajtotta a tartalmát.

– Most menjetek, és csomagoljátok össze a holmitokat, a ruhákat, a takarókat. Magatokkal viszitek a kardot, a tőrt, az összes érmét és az ékszereket, amelyeket a nagymamám hagyott rám. Mindent, Brannaugh. Ne hagyjatok itt semmi értékeset. Pakoljatok össze, és igyekezzetek. Gyorsan! – csattant fel Sorcha, mire Brannaugh elrohant.

Az idő megy, gondolta a Sötét boszorkány. És most nagyon kevés ideje maradt. De elég lesz. Majd gondoskodik róla, hogy elég legyen.

Csendben üldögélt, amíg a gyerekei végrehajtották a parancsait. Gyűjtötte az erejét, erősítette a hatalmát.

Amikor Brannaugh lejött, Sorcha már kihúzta magát, és egyenesen állt. Nem volt sápadt, a tekintetéből elszántság és energia sugárzott.

– Jól vagy?

– Nem, drágám. Nem vagyok jól, és soha nem is leszek. – Sorcha feltartotta a kezét, mielőtt Brannaugh megszólalhatott volna. – De erős vagyok erre az alkalomra, mert most szükség van rám. Megteszem, amit kell, és ti is azt fogjátok tenni, amit kell. – Az asszony a fiára és a kislányára nézett. – Mindnyájan. Mielőtt a nap felkel, elmentek. Az erdőben haladtok, mindig dél felé. Csak akkor használjátok az utat, ha már messze jártok innen. Keressétek meg a kuzinomat, Ailish-t az O’Dwyer-klánban. Majd ő tudja, mit kell tennie.

– Mindnyájan megyünk.

– Nem, Eamon. Én itt maradok. Erősnek és bátornak kell lenned. Védd meg a testvéreidet, ők pedig téged fognak védeni. Én nem élném túl az utat.

– Majd meggyógyítalak – erősködött Brannaugh.

– Ez meghaladja az erődet. Így elrendeltetett. De nem hagylak titeket egyedül és kiszolgáltatottan. Ami én vagyok, és ami bennem van, az bennetek él. Egy nap vissza fogtok jönni, mert ez az otthon, és az otthon a forrás. Nem adhatom meg nektek az elveszett ártatlanságotokat, de erőt tudok adni.

Sorcha a gyerekekre nézett.

– Álljatok mellém, mert ti vagytok a szívem, a lelkem, a vérem és a húsom. Ti vagytok a mindenem. És most kört vetek, ahová a sötétség nem tud belépni.

Láng futott körbe a padlón, és Sorcha kézmozdulatára az üst alatt is fellobbant a láng. A kezére nézett, felsóhajtott és előrelépett.

– Ez az apátok vére. – Kinyitotta a tenyerét, és vért csöpögtetett az üstbe. – Az én könnyeim, és a ti könnyeitek. Hazafelé tartott, hogy megvédjen engem, ahogy kértem. Ezt a csapdát Cabhan állította, kihasználva a félelmemet és a gyengeségemet. Elvette az apátok életét, ahogy az enyémet is el fogja venni. Az életet igen, de a lelket és az erőt nem tudja elvenni.

Sorcha letérdelt, és magához vonta a zokogó gyerekeket.

– Nagyon szívesen megvigasztalnálak titeket, ha volna időm, de nem érünk rá a szomorkodásra. Emlékezzetek arra, aki életre hívott és szeretett titeket. Tudom, ha elmegyek, vele leszek, és vigyázni fogok rátok.

– Ne küldj el minket! – Teagan az anyja vállán zokogott. – Veled akarok maradni. Apát akarom!

– Magaddal viszed az én fényemet. Mindig veled leszek. – Sorcha keze már tiszta és fehér volt, amikor letörölte a könnyeket a lánya arcáról. – Te, fényem és reményem. Te, bátor fiam. – A nő megcsókolta Eamon ujjait. – És te, állhatatos, okos leányom. – Sorcha megfogta Brannaugh arcát. – Vigyetek engem magatokkal lélekben és emlékezetben. És most együtt fogjuk ezt a varázslatot elvégezni. Álljatok mellettem, mondjátok, amit én mondok, és csináljátok, amit én csinálok.

Sorcha kitárta a karját.

– A vér és a könny kioltja minden félelmünket. – A nő az üst fölé emelte a kezét, mire a folyadék kavarogni kezdett benne. – Négy csipet sóval bezárunk minden ajtót. A füvek megkötözik, a bogyók megvakítják. Nem láthatja a gyermekeimet, akik biztonságban, szabadon fognak élni. Szép szirmok jönnek, átitatva gyűlölettel, illatos virágok, hogy lépre csalják. Tűzben és füstben főzöm, hogy ez az ital megfojtsa Cabhant. Ha hívom, hozzám jön. Ahogy akarom, úgy lesz.

A kör izzani kezdett.

Sorcha Hecate-t, Brighidet, Morrigant és Babd Cathát szólította, magába gyűjtve az istennők minden erejét és hatalmát. A levegő rázkódott, úgy tűnt, mintha a föld meg akarna repedni. A kis harangok megszólaltak, Sorcha pedig a karját magasra tartva, imádkozva állt a kör közepén.

A füst vörös lett, mint a vér, és betöltötte a szobát. Aztán az üst egy szempillantás alatt visszaszívta magába.

Sorcha szemében még mindig ott ragyogott a fény, miközben a bájitalt egy üvegcsébe töltötte, majd az üveget lepecsételte, és a zsebébe csúsztatta.

– Anya… – suttogta Brannaugh.

– Az vagyok, és mindig az maradok. Ne félj tőlem, és attól sem, amit most adok neked. Kicsim… – Sorcha megfogta Teagan kezét. – Nőni fog benned, ahogy te is nősz. Mindig kedves leszel, mindig a választ keresed. Kiállsz azokért, akik nem tudnak kiállni magukért. Vedd el tőlem.

– Forró! – szisszent fel Teagan, amikor a keze ragyogni kezdett az anyja kezében.

– Le fog hűlni, és csak akkor forrósodik fel, ha szükséged van rá. – A nő Eamonhez fordult. – Fiam. Repülni és harcolni fogsz. Mindig hűséges és igaz leszel. Vedd el tőlem!

– Elfogadlak, és mindig őriznélek téged.

– Őrizd a húgodat meg a nővéredet. – Sorcha a nagyobbik lányához fordult. – Brannaugh, elsőszülöttem. Nagyon sokat kérek tőled. Az ajándékod máris erős, és most még többet adok neked. Többet, mint Teagannek és Eamonnek, mert így kell tennem. Építeni és alkotni fogsz. Ha szeretsz, a szereteted sosem múlik. Mindig rád néznek először, és te hordozod a terhet. Bocsáss meg nekem, és vedd el tőlem.

– Éget! – kiáltott fel Brannaugh.

– Csak egy pillanatig. – De a pillanat alatt Sorcha ezer évet gyászolt. – Nyisd meg magad! Vedd el! Élj vele!

Sorcha csak annyit tartott meg az erejéből magának, amennyire szüksége volt a feladata elvégzéséhez. Amikor végzett, a padlóra hanyatlott. Már nem ő volt a Sötét boszorkány.

– Ti vagytok a Sötét boszorkányok, egyenként. Ez az ajándékom és az átkom. Egyedül is erősek vagytok, de együtt még erősebbek. Egy nap vissza fogtok térni, de most menjetek, és igyekezzetek. Mindjárt felbukkan a