A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bound by the Past (Born in Blood Mafia Chronicles, #7), 2020

Fordította
NAGY MARIETTA

Copyright © 2020 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Hang Le tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-34-2

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.) – magyar borító, 2023

Becsület (A maffia végzete 1.) – eredeti borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – magyar borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – eredeti borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – magyar borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – eredeti borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – magyar borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – eredeti borító, 2024

Bosszú (A maffia végzete 5.) – magyar borító, 2024

Bosszú (A maffia végzete 5.) – eredeti borító, 2024

Bizalom (A maffia végzete 6.) – magyar borító, 2025

Bizalom (A maffia végzete 6.) – eredeti borító, 2025

Dante

Életem az árulások története.

Sokakat megöltem, mert elárulták, ami mindennél fontosabb. Az Outfitet.

Képmutató. Hazug. Gyilkos.

Ez vagyok én.

Mert én ötször is elárultam… Pedig a véremmel tettem fogadalmat az ügyünkre, felesküdtem rá az életemmel, ígéretet tettem, hogy az Outfit lesz az első, a legfontosabb. Azonban ötször helyeztem egy nőt az Outfit érdekei elé. Elárultam az apámat. Az eskümet. Az embereimet.

Ki mint vet, úgy arat.

Vajon az árulásom elpusztítja mindazt, aminek a védelmére felesküdtem?

Valentina

Az esküvőnk napján megfogadtam, hogy Dante mellett fogok állni.

Jó és rossz időkben egyaránt.

Hogy szeretni fogom őt, bármi is történjék.

Mivel a maffiában nőttem fel, tudtam, hogy számos kihívással fogunk szembenézni a közös életünkben. Arra azonban soha nem számítottam, hogy a családunkat, az életünk alappilléreit fogják romba dönteni.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ez a könyv nem önálló regény. Az Árulás/A múlt köteléke előtt érdemes elolvasni (legalább) a Köteléket. Ajánlott elolvasni a Becsület, a Gyűlölet, a Kísértés, a Bosszú, valamint a Bizalom című műveket, mert ez a könyv spoilereket tartalmaz az összes fent említett könyvre vonatkozóan.

ELŐSZÓ

Dante

Az árulás büntetése halál. Sokakat megöltem, mert elárulták az ügyünket, mert elárulták az Outfitet.

Képmutató. Hazug. Gyilkos.

Ez voltam én.

Capo. Főnök. Élet és halál ura.

Ezért voltam még mindig itt, ezért nem haltam meg a bűneim és az árulásom miatt.

Ötször is elárultam az Outfitet… Pedig a véremmel tettem fogadalmat az ügyünkre, felesküdtem rá az életemmel, ígéretet tettem, hogy az Outfit lesz az első, a legfontosabb.

Azonban ötször helyeztem egy nőt az Outfit érdekei elé. Elárultam az apámat. Az eskümet. Az embereimet.

Néhány capo úgy tartotta, hogy törvény felett áll és soha nem bukhat el. Ezek a főnökök nem árulhatták el az ügyet, mert ők maguk voltak az ügy. Nem bukhattak el, mert nem ismerték a kudarcot. Én nem osztoztam velük ebben a meggyőződésükben. Egy capo nem maga az ügy. Az Outfit igen, és a tetteimért én feleltem.

Ennek ellenére az árulásaim büntetlenül maradtak, legalábbis a mi világunk törvényei szerint. De minden árulásért egy újabb árulással fizettem. Elárultam másokat, és engem is elárultak. Ez a legtisztább igazságszolgáltatás.

Ki mint vet, úgy arat.

Az életem az árulások története volt. Végül mindent fel kellett áldoznom, ha meg akartam tartani azt, ami a legfontosabb.

AZ ELSŐ ÁRULÁS

Dante, tizenkilenc éves

Dante

A tompa sikolyok megállítottak a folyosón. A jajgatás a könyvtárból jött. Követtem a hangot, és kinyitottam a nehéz faajtót. Ines a kedvenc olvasósarkában ült a karosszékben, ölében egy könyvvel, de kétlem, hogy egyetlen betűt is látott volna az oldalakon szereplő szavakból. Könnycseppek áztatták az arcát.

A húgom sohasem volt sírós fajta, és néhány alkalmat leszámítva kislány korában, soha nem láttam sírni. Apánk megtanított minket arra, hogy minden érzelmi zűrzavart elfojtsunk.

Beléptem, és jeleztem, hogy ott vagyok. Ines kék szeme felcsillant, teste ellazult, amikor meglátott.

– Ó, te vagy az!

A tekintetemet kerülve gyorsan letörölte a könnyeit. Becsuktam az ajtót, majd odamentem hozzá, és lehuppantam arra a kis puffra, amin általában a lábát szokta pihentetni olvasás közben.

– Mi a baj? – kérdeztem nyugodt hangon, amit nem volt egyszerű magamra erőltetnem, mert aggódtam miatta, és túlbuzgott bennem a védelmező ösztön.

A könyve lapjaival babrált, és nagyot nyelt.

– Apa döntött, hogy kihez adnak feleségül – mondta.

Ines betöltötte a tizenhatot, így itt volt az ideje meghozni ezt a döntést. Apa csak azért halogatta ilyen sokáig, hogy ebből is előnyt kovácsoljon. Ines remegő hangja csak fokozta az aggodalmamat.

– Pietro megkérte a kezed.

Jó választás volt. Csendes, visszafogott férfi, aki hozzám hasonlóan csak akkor engedte szabadjára a sötét oldalát, ha muszáj volt. Éreztem, hogy a házasságban majd megfékezi azt.

Ines bólintott, és a karomba vetette magát. Egy pillanatra megdöbbentem, majd átkaroltam a vállát.

– Ines, áruld el, mi a baj! Most azonnal.

– Jacopo Scuderihez ad hozzá!

A testemben szétáradt a feszültség.

– Micsoda? – morogtam.

Ines szipogott, könnyei eláztatták a galléromat és a nyakamat. Egyfolytában remegett és reszketett. Még soha nem láttam ilyennek, de az adott helyzetben nagyon is érthetőnek tűnt a reakciója.

Nem én akartam így, Jacopo és én mégis gyakran dolgoztunk együtt. Apa akarta, hogy a Scuderikkel dolgozzam, mivel a consigliere fiai voltak, de mélységesen utáltam Jacopót. Kegyetlen, bosszúálló alak volt, aki élvezettel alázta meg azokat, akiket kevesebbre tartott magánál – a nőket, a parancsnoksága alatt álló alacsonyabb rangú katonákat és az öccsét –, és bár én is kegyetlen és bosszúálló ember voltam, soha nem leltem örömömet mások megalázásában, legkevésbé a nőkében.

Azon ritka alkalmakkor, amikor kénytelen voltam meglátogatni valamelyik bordélyházunkat, saját szememmel láttam, mit tartott Jacopo szórakozásnak. Még több horrortörténetet hallottam róla az öccsétől, Roccótól, aki képtelen volt befogni a nagy száját, amikor részegre itta magát. Jacopo szadista volt, az ágyban és máshol is. El sem tudtam képzelni, hogy Ines tisztában lenne vele, mennyire romlott a fickó, a húgom mégis érezte, hogy ő a legrosszabb választás.

– Biztos vagy benne, hogy már megszületett a döntés? – kérdeztem elfojtva a dühömet. – Apa nem mondta nekem.

Ines hátrahúzódott, tekintete tele volt szenvedéssel.

– Igen. Ma reggel közölte velem, közvetlenül a Scuderikkel való találkozója után.

Bólintottam, leesett, hogy apa miért ezt a döntést hozta. Azért, mert nem voltam hajlandó senki mást feleségül venni, csak Carlát. Dacoltam vele, és rájött, hogy sehogyan sem tud kényszeríteni vagy megbüntetni, ezért végül engedett a consiglieréje követelésének. Apa tudta, milyen emberek a Scuderik. Tudta, milyen ember Jacopo, mégis odaígérte neki Inest. Többször is zsarolt már a húgom sorsával.

Gyengéden megérintettem Ines vállát.

– Majd beszélek vele.

– Nem fogja meggondolni magát. Szavát adta a Scuderiknek – suttogta, miközben a válla remegett a zokogástól.

Felálltam és kimentem. Ines csak egy trófea volt Jacopo számára. Ő és az apja évek óta kérték apát, hogy adja feleségül Jacopóhoz.

Elindultam apa dolgozószobája felé, igyekeztem nyugodt maradni. Apát semmi sem dühítette fel jobban, mint amikor nem tudott reakciót kicsalni belőlem. Az utóbbi években hatalmi váltás történt, fokozatosan, de határozottan. Nem tudott többé fájdalommal büntetni, nem, miután évekig azzal zsibbasztott. Olyan erősen kopogtam az ajtaján, hogy az ujjperceim sajogtak. Legszívesebben betörtem volna az ajtót, hogy válaszokat követeljek, de apa még mindig capo volt, még mindig a ház ura, és mindenkinek tisztelnie kellett.

– Gyere be! – mondta vontatottan.

A nyugodtság álarcát erőltettem az arcomra. Nem lenne bölcs dolog ütőkártyát adni apa kezébe magam ellen. Beléptem. A tekintetem apára emeltem, aki az irodai székében ült és a naptárát nézegette. Nagyon hasonlítottunk egymásra – ezt a tényt az emberek állandóan emlegették. Ugyanaz a hideg kék szem, szőke haj és távolságtartó viselkedés. Minden reggel úgy keltem fel, hogy megfogadtam, jobb ember leszek nála. Jobb capo. Jobb férj. Jobb apa.

– Éppen azon gondolkodom, hogy mikor tartsuk meg a két esküvőt. A húgodét jövőre, a tiédet pedig az azutáni évben – mondta, és számító mosollyal felnézett. Ines túl fiatal volt a házassághoz. – Vagy inkább várnál még pár évet, mielőtt megnősülsz? Csak tizenkilenc éves vagy. Két év múlva huszonegy leszel. Talán egy kicsit több időre van szükséged, hogy más nők gyönyöreit is élvezhesd.

Carla két év múlva tizenkilenc éves lesz, mert egy évvel idősebb Inesnél. Igazságtalan lenne vele szemben, ha várakoztatnám, én pedig nem akartam ezt tenni. Akartam Carlát.

– Nem. Nem kell várnom. – Elhallgattam. – De nem azért vagyok itt, hogy az én esküvőmről beszéljünk.

Apa színlelt kíváncsisággal oldalra billentette a fejét.

– Akkor miért vagy itt?

Átkozottul jól tudta, miért vagyok itt.

– Hogy Ines házasságáról beszéljek veled. Nem kellene Jacopót a családunk tagjává tenni – válaszoltam elfojtva a bosszúságomat.

– Mivel Jacopo az én consiglierém és a te leendő consiglieréd fia, ez a kötelék nagyon is kívánatos. A Scuderi család már régóta áhítozott Inesre. Jacopo alig várja, hogy feleségül vegye a húgodat. Eddig minden más nőt visszautasított. Rocco már nős, és biztosan hamarosan lesz örököse. Jacopo megérdemli a jutalmat a türelméért.

Nem említettem, hogy Roccónak már van két lánya. Apám szemében a lányok semmit sem értek, ezért bánt úgy Inesszel, mint egy osztogatni való trófeával. Megráztam a fejemet.

– Túl öreg Ineshez, apa. És a hírneve sok kívánnivalót hagy maga után. Lehet, hogy te nem hallottad a pletykákat, de én elég régóta dolgozom Jacopóval ahhoz, hogy tudjam, szadista és pszichopata. Nem hagyhatod, hogy Ines ki legyen szolgáltatva a kényének-kedvének.

Apa úgy nézett rám, mintha nem érteném az élet legalapvetőbb dolgát.

– Ha Ines engedelmeskedik neki, akkor minden rendben lesz. Mindannyiunknak áldozatokat kell hoznunk. Büszkének kellene lennie arra, hogy egy ilyen magas státuszú emberhez adják.

Ránéztem, és rájöttem, hogy nem hagyja, hogy lebeszéljem erről.

– Hibát követsz el.

Felemelte az ujját.

– Tudd, hogy hol a helyed, Dante! Igaz, hogy te vagy az örökösöm, de még mindig én vagyok az Outfit capója és ennek a háznak az ura.

Lenyeltem a dühömet. Okosnak kellett lennem. Semmit sem változtatott volna, ha vitatkozom apával. Kurtán bólintottam.

– Holnap együtt dolgozol Jacopóval és Roccóval. Gratulálnod kellene neki.

– Meg is teszem – morogtam.

Később aznap Pietro felhívott, és találkozót kért. Tudtam, miről van szó. Tekintve, hogy Jacopo hajlamos mindennel eldicsekedni, valószínűleg mindenkinek elmondta, hogy elveszi Inest.

Az egyik folyami hajónkon lévő úszó kaszinónk bárjában találkoztunk egy italra. Érzékelve borús hangulatomat, a csapos visszahúzódott, miután letette elém az italomat.

Pietro valamivel több mint két évvel idősebb volt nálam, és akkoriban Chicagóban dolgozott, hogy aztán néhány évvel később átvegye az apjától Minneapolisban a kisfőnöki posztot. Épp a whiskymet kortyolgattam, amikor lehuppant a mellettem lévő bárszékre, és intett a csaposnak, hogy neki is ugyanazt adja, amit nekem.

Vetettem rá egy pillantást.

Az inge gyűrött volt, sötét haja pedig rendezetlen. Abban a pillanatban, hogy megkapta az italát, azonnal felhajtotta. Aztán komor tekintete találkozott az enyémmel.

– Ne hagyd, hogy Jacopo rátegye a kezét Inesre, Dante!

Megforgattam a poharamat a bárpulton. Pietro kétszer is megkérte Ines kezét. Minneapolis leendő kisfőnökeként jó választás lett volna. Csak hat évvel volt idősebb a húgomnál, nem tizenkettővel, mint Jacopo, és ami a legfontosabb, nem volt szadista.

– Miért akarod Inest? – kérdeztem tőle fáradtan.

Összeráncolta a homlokát.

– Mert tisztelem. A kora ellenére tudja, hogyan kell viselkednie. Büszke, elegáns és gyönyörű.

– És jó parti.

Ez vitathatatlan tény volt. A köreinkbéli férfiak, akik Inest akarták, nagyon is tisztában voltak azzal, hogy milyen pozitív hatással lenne ez a házasság a jövőjükre.

– Persze, az is. A családom szeretne egyesülni a te családoddal. És amióta néhány hónappal ezelőtt táncoltam Inesszel, tudom, hogy őt szeretném feleségül. – Pietro megragadta a karomat, és arra kényszerített, hogy a szemébe nézzek. Az őszinte aggodalom a tekintetében meglepett. Nem szerelem volt. Ahhoz nem ismerte Inest eléggé, de nyilvánvalóan törődött vele.

– Dante, te meg én tudjuk, milyen ember Jacopo.

Mindenki tudta, milyen ember Jacopo. Élvezte a kínzást. Nem mondom, időnként én is értékeltem azt az erőlöketet, amit nyújtott, különösen, ha árulókkal vagy ellenségekkel volt dolgom, de Jacopo szexuális szinten élvezte a kínzást, ami nem sok jót ígért egy házasságban.

Lehajtottam a fejemet, és próbáltam elnyomni a testemet elárasztó dühöt.

– Hogy lehetsz ilyen nyugodt? Hogyhogy nem őrjöngsz?

Próbáltam nem mosolyogni. A dühömet mélyen magamba zártam, és addig maradt ott, amíg úgy nem döntöttem, hogy szabadjára engedem. Évekbe telt, mire tökéletesítettem az érzelemmentes maszkomat, és mostanra áthatolhatatlanná vált, akár az acél.

– Az apám a főnök. Tudod, hogy ez az ő döntése, nem az enyém.

Pietro heves tekintettel nézett rám.

– De te helyteleníted.

Persze hogy helytelenítettem. Hogyne tettem volna.

– Ines a húgom – mondtam egyszerűen. Nem mondtam volna többet nyilvánosan, még akkor sem, ha kedveltem Pietrót.

– Hogy tudod tétlenül nézni, hogy egy szörnyeteghez adják?

– Jacopo öntelt és arrogáns. Végül akár meg is ölhetik.

Pietro rendelt magának még egy italt, miközben én még mindig a kezemben forgattam az első poharamat. Sohasem szerettem berúgni. Gyűlöltem elveszteni a kontrollt és a gátlásokat.

– A végül túl késő lehet Ines számára.

Kiürítettem a whiskyt a poharamból.

– Csak jövő nyáron házasodnak össze…

– Jövő nyáron? De hiszen akkor még csak tizenhét éves lesz! Nem várnak a nagykorúságáig?

A csapos felemelte az üveget, de megráztam a fejemet. Nem akartam, hogy zavaros legyen az elmém.

– Egy év hosszú idő, Pietro – mondtam, és a szemébe néztem.

A tekintetemet fürkészte, próbálta megérteni a szavaimat. Ennél világosabban nem tudtam fogalmazni.

– Bízhatsz bennem. Segíthetek.

Hideg mosollyal reagáltam a szavaira, de nem szóltam semmit. Nem öntöttem ki neki a szívemet, és nem osztottam meg vele többet a szükségesnél. Pietro egyike volt azon kevés embernek, akiben bizonyos mértékig megbíztam, de határozottan nem annyira, hogy többet mondjak neki, mint amennyit feltétlenül szükséges volt.

– Nincs szükségem a segítségedre.

Rocco és Jacopo már az autó mellett vártak, amikor Enzo és én megérkeztünk. Jacopo szélesen elmosolyodott, még magasabbra szegte a fejét, és kidüllesztette a mellkasát. Élesen bólintottam neki és a testvérének. Ha most egy szót is szólnék, az közel sem lenne ahhoz a kifinomult hidegséghez, amiről híres voltam. Enzo kezet rázott velük, de abból, ahogy a szája elvékonyodott Jacopo kézfogásától, nyilvánvaló volt, mit gondol róla. Kevés ember szerette Jacopót. Nem bíztam egyikükben sem.

Szó nélkül becsusszantam a hátsó ülésre. Szokás szerint Enzo vezetett.

– Te hátul ülsz, Spricc – mondta Jacopo Roccónak, akinek elvörösödött a füle. Régebben az egész arca pipacsvörös lett, de az évek során megtanulta uralni az arcvonásait.

Rocco leült mellém, tekintetével néma, de éles tőröket döfött bátyja tarkójába. Ellenségeskedésük túlmutatott a testvéri rivalizáláson. Tiszta, tömör gyűlölet volt.

– Miért hívod még mindig így? – kérdezte Enzo halkan, miközben beindította az autót.

– Még nem meséltem nektek a sztorit?

– Már mindenkinek elmesélted újra meg újra – jegyezte meg Rocco halkan.

– Valóban – tettem hozzá összeszorított foggal.

Jacopo kegyetlen mosolyt villantott az öccsére és rám a visszapillantó tükörből.

– Túl jó történet ahhoz, hogy elfelejtsem.

Nem voltam jelen, amikor ez a gúnynév megszületett. De a hozzá kapcsolódó történet még mindig keringett, főleg azért, mert amint elült volna, Jacopo azonnal felelevenítette. Rocco tizennégy éves volt, amikor Jacopo és hasonlóan romlott barátai először elvitték egy bordélyházba. Jacopo állítólag két táncost arra utasított, hogy adjanak egy nagyon intenzív öltáncot Roccónak, amitől Rocco a nadrágjába élvezett. Természetesen ezzel még korántsem ért véget Rocco megaláztatása. Jacopo és barátai ezután arra kényszerítették őt, hogy tolja le a nadrágját, kenje az ondóját egy kekszre, és egye meg. Valószínűleg egyéb módokat is találtak volna a kínzására, ha Giovanni Aresco, a chicagói kisfőnökünk nem avatkozik közbe.

– Van egy feladatunk, arra kell koncentrálnunk, és nincs időnk a múlton rágódni – vágtam közbe, és ezzel biztosítottam a csendet a célpontunk felé vezető hátralévő úton.

Enzo leparkolt egy háztömbnyire az épülettől, és Roccóval elindult felderíteni a környéket. Apám nem helyeselte, hogy részt vegyek a támadásokban, de én ragaszkodtam hozzá. Ennek ellenére ritkán engedték, hogy ott legyek a tűzvonalban.

Kettesben maradtunk Jacopóval, az autónak támaszkodtunk. Felsóhajtott, majd elmosolyodott. Mosolya arról árulkodott, hogy fogalma sincs, miért használják az emberek ezt a gesztust, mindenesetre átvette a szokást.

– Apád sokáig váratott. Már az öcsém is nős, nekem meg éveket kellett várnom a húgodra. De biztos vagyok benne, hogy megérte – mondta, és a mosolya sötétebb, gúnyosabb lett.

Fortyogó dühöm áttörte a vaspáncélomat. A könyökömet a torkába nyomtam. A késem pont a kabátom alatt rejtőzött. Egyetlen döfés kellett volna, hogy megmentsem Inest a kegyetlen sorstól – egy olyan sorstól, amit egyetlen nő sem érdemelt meg.

Kihívás és félelem villant Jacopo szemében.

– Meg akarsz ölni egy picsa miatt?

Erősebben szorítottam. Egyetlen vágás, és a vére beborítja a kezemet. Jó érzés lenne, jobb, mint bármelyik gyilkosság előtte.

– Vigyázz! – mondtam halkan. – Ez a picsa a húgom, és jól teszed, ha az eszedbe vésed, hogy néhány év múlva én leszek a capód. Mutass tiszteletet!

– Én pedig a consiglieréd leszek. Mindig is így volt. Apáink barátok. Nem ölhetsz meg.

Igazat beszélt. Amíg az apám él, nem ölhettem meg Jacopót, és ha megtettem volna, nehezen magyaráztam volna meg az embereimnek. A Scuderi hatalommal bíró név volt, és az Outfithez tartozott. Hűségesek voltak. Jó ok kellett ahhoz, hogy megszabaduljak az egyiküktől, és a húgom megvédése a házasságon belüli nemi erőszaktól és kínzástól nem tekinthető annak. Már a puszta gondolattól, hogy Inesnek szenvednie kell Jacopo szadizmusától, felforrt a vérem.

Elengedtem. Egész életemben azért dolgoztam, hogy capo lehessek, hogy apám nyomdokaiba lépjek. Az volt a sorsom, hogy vezessem az Outfitet, és ezt is fogom tenni. Semmi sem állíthat meg, legkevésbé Jacopo Scuderi. Hideg mosollyal hátrébb léptem.

– Igazad van, nem foglak megölni.

A mosolya diadalittassá vált, biztos volt az örökölt sérthetetlenségében. A sarkon beforduló Rocco és Enzo léptei hallatszottak; befejezték a környék felderítését.

– Minden rendben? – kérdeztem.

Bólintottak, én pedig megadtam a jelet a támadásra. Ahogy várható volt, hat Bratva-katonát találtunk az épületben, akik az utolsó drogszállítmányukat őrizték. Kettéváltunk, hogy megpróbáljuk a lehető leggyorsabban és leghatékonyabban kiiktatni az ellenfeleinket. Jacopo és én három magasabb rangú Bratva-katonával egy kisebb raktárban kötöttünk ki, míg Rocco és Enzo a főraktárban a többiekkel voltak elfoglalva.

Miután leterítettem az első ellenfelet, beléptem a helyiségbe, és megbújtam egy láda mögött a következő delikvensem közelében. Jacopo közelebb maradt az ajtóhoz, balra, és a hármas számú ellenséggel foglalkozott.

Láttam, hogy az emberem türelmetlen és ideges lesz. Rosszul célzott, és folyamatosan az ajtót leste, hogy elmenekülhessen. Tényleg megkockáztatta volna a kitörést, hogy szabaduljon? Hiábavaló volt.

Nyugodtan céloztam, biztos kézzel vártam a következő hibáját. Végül ismét felemelte a fejét, én pedig egy golyót repítettem a bratvás gazember koponyájába, amitől szétfröccsent az agya. Oldalra zuhant a földre, és elejtette a fegyverét, egy orosz modellt.

Jacopo még mindig lövöldözős párbajban állt ellenfelével. A tekintetem a bratvás fegyverre szegeződött. Elővettem az egyik bőrkesztyűmet a kabátomból, és felhúztam, mielőtt felvettem az eldobott fegyvert. Aztán felemeltem a saját Berettámat, és lelőttem vele az utolsó bratvás fickót. Jacopo diadalmas vigyorral pördült meg, de arcáról azonnal lehervadt a mosoly, amikor meglátta, hogy rászegezem az orosz fegyvert.

– A húgom nem fog hozzád menni.

Abban a pillanatban emelte fel a fegyverét, amikor meghúztam a ravaszt. A bal szemét átszakító golyótól hátrahanyatlott a feje. A teste a földre rogyott. Egy pillanatra csend telepedett rám, a hátborzongató semmi visszhangzott a fülemben.

Árulás.

Megöltem egy Outfit-katonát. Egy férfit, aki hűséges volt az ügyhöz, az apámhoz, az Outfithez.

Hangos lélegzetvételt hallottam. Tekintetem az ajtó felé siklott, ahol ott állt Rocco Scuderi. Egy pillantást vetettem az arckifejezésére, és tudtam, hogy tanúja volt annak, ahogy meggyilkoltam a testvérét. Néhány pillanatig egyikünk sem mozdult. Az orosz fegyvert továbbra is arra a pontra szegeztem, ahol az imént még Jacopo feje volt.

Rocco arckifejezése a döbbenetből… megkönnyebbülésbe váltott.

Rocco megkönnyebbültnek, sőt elragadtatottnak tűnt, amikor látta, hogy meghalt a bátyja. Tudtam, hogy nem szerették egymást, de ez a féktelen öröm meglepetésként ért. Egyenesen Rocco koponyájára szegeztem a fegyveremet, de úgy tűnt, nemigen törődik vele. Tágra nyílt szemmel, zavart mosollyal közelebb lépett halott bátyjához. Ráköpött a holttestre, majd többször erősen belerúgott.

Lassan leengedtem a fegyveremet. Összehúzott szemmel néztem ezt az érzelmes megnyilvánulást.

– Látod! Látod! Megkaptad, amit érdemeltél! – dühöngött izzadt, vörös fejjel. – Megkaptad!

Zihálva fordult felém. A fegyverem már a mellkasára szegeződött, miközben azon gondolkodtam, megkockáztathatom-e, hogy őt is megöljem. Rocco Scuderi nem volt jó ember, de ugyanolyan hűséges volt, mint a testvére, talán még hűségesebb, és nem osztotta a testvére szadizmusát, legalábbis eddig nem mutatta ki nyíltan.

Rocco tekintete a kezemben tartott fegyverre esett, a testvére életének véget vető orosz modellre, és rájött, hogy ez a fegyver az ő életének is véget vethet.

– Nem mondom el senkinek – mondta.

A halott oroszt átlépve közelebb mentem hozzá. Nem vettem le a tekintetemet Roccóról.

– Nem mondod el? – kérdeztem hidegen. – A becsület azt diktálja, hogy elmondd apádnak, ki ölte meg az örökösét, és az esküd kötelez rá, hogy felfedd a capónak, ha valaki bármilyen módon elárulja az Outfitet.

Rocco grimaszolt, szeme csillogott a gyűlölettől.

– Amióta csak az eszemet tudom, azt akartam, hogy meghaljon. Ha te nem teszed, magam öltem volna meg… – Megrázta a fejét. – Hálás vagyok, hogy megtetted. Örökké hálás leszek, Dante. Ezt a titkot magammal viszem a sírba, esküszöm.

– Miért? – kérdeztem. Megálltam pár lépésnyire tőle, a fegyvert még mindig a szívére szegeztem.

– Mert így mindent megadtál nekem, amit valaha akartam. Jacopo halott, és én leszek a consigliere.

Oldalra billentettem a fejemet.

– Igaz. Végül is átveszed apád helyét.

Rocco összevonta a szemöldökét.

– Ha belemegy. Jacopo volt a kedvenc gyermeke.

Jacopo agya a csupasz betonpadlót díszítette.

– Bizonyára megérted, hogy egy ilyen hatalmas titok esetében nem bízhatok senkiben.

Rocco tekintete kétségbeesetté vált. Szinte láttam, ahogy a gondolatai száguldanak a fejében. Közelebb lépett, én pedig magasabbra emeltem a fegyveremet.

– Dante, megmérgezem az apámat, valami olyasmivel, amit nem lehet észrevenni, hacsak nem kifejezetten keresi az ember. Valamivel, amitől a halála szívrohamnak látszik majd. Korábban már volt egy infarktusa, és természetesnek fog tűnni, hogy kap egy újabbat is, miután az örökösét, a kedvenc gyermekét kegyetlenül megölte egy Bratva-fattyú. Te majd meggyőzöd apádat, hogy teljesen összetörtem, és hogy apám természetes halállal halt meg, én pedig mindenkit meggyőzök arról, hogy az ellenség ölte meg a bátyámat. Így cserébe te is tudni fogod az én titkomat.

Roccóban megvolt a lehetőség, hogy hasznos consigliere legyen, jobb, mint amilyen Jacopo valaha is lehetett volna. Az apja csak egy kicsit volt jobb, mint Jacopo, és túl szorosan összefonódott apámmal. Ha fokozatosan át akarom venni az irányítást, akkor most kellene lecserélnem a kulcsszereplőket. Rocco megölése gyanút keltene, és egy évtizedig vagy még tovább is az öreg Scuderivel kellene bajlódnom. Most kellett csökkentenem apám hatalmát, kifinomult, de hatékony módon.

– Várj egy-két hetet. Hadd haljon meg a temetés után.

Rocco jól látható megkönnyebbüléssel az arcán bólintott.

– Köszönöm, Dante. Nem fogod megbánni. Hűséges consigliere leszek, ha engem akarsz.

– Megígérem, hogy te leszel a consigliere, amikor átveszem a hatalmat – válaszoltam, majd tartottam egy kis szünetet. – De ha egyszer is szóba hozod az itt történteket, befejezem, amit ma nem tettem meg. Akkor is magaddal viszed ezt a titkot a sírba.

– Tőlem senki sem fogja megtudni – mondta Rocco, és csodálattal vegyes tisztelettel nézett rám. Nem láttam álnokságot a viselkedésében. Leengedtem a fegyvert, és visszatettem az orosz mellé.

– Egy kicsit el kell mozdítanod oldalra, hogy a szög jó legyen – mondta Rocco.

Igaza volt. Balra vonszoltam az oroszt, majd visszatettem a kesztyűmet a zsebembe. Rocco elégedetten bólintott.

Enzo feldúlt arccal rontott be. Tekintete megállapodott Jacopón.

– A francba. Elkapták a rohadékok?

Bólintottam.

– Egy orosz golyó találta el. Meg kell bosszulnunk. A Bratvának vérrel kell fizetnie – mondtam határozottan.

Rocco komoran elmosolyodott.

– Meg fognak fizetni a bátyám megöléséért.

Közös hazugság. Nem bíztam Roccóban, de bíztam a testvére iránti gyűlöletében és abban, hogy nagyon szeretett volna consigliere lenni. Mindkettő biztosította a hallgatását… egyelőre.

Csakhogy az egyik árulást mindig egy másik követte. Évekbe telt, mire erre rájöttem.

Egy késő esti találkozó után apámmal, az öreg Scuderivel és a kapitányainkkal, végre felmentem a szobámba. Nem voltam biztos benne, hogy apa tényleg elhitte-e, hogy Jacopót ilyen röviddel azután lőtték le, hogy megtudtam, hogy feleségül akarja venni Inest. Úgy éreztem, apám tisztában volt az árulásommal, de úgy döntött, hogy nem vesz róla tudomást. Vagy talán később felhasználja ellenem. Nem voltam biztos az indítékaiban. Én voltam az egyetlen örököse, és anyám meg ő túl öregek voltak egy újabb gyerekhez. Úgy kötődött hozzám, mint én hozzá, ha meg akartam őrizni az Outfit tiszteletét. Az apagyilkosságot nem fogadták el hagyománytisztelő köreinkben.

Úton a hálószobám felé megálltam Ines ajtaja előtt. Bekopogtam.

– Dante?

– Igen – válaszoltam.

– Gyere be!

Kinyitottam az ajtót, beosontam és becsuktam. Ines az ablaka előtt állt, már lefekvéshez öltözve, hosszú hálóingben, hosszú szőke haja a hátára omlott. Jacopo undorító szavai villantak be, hogy mit fog vele tenni, majd eltöltött a komor elégedettség, hogy soha egy ujjal sem érhet a húgomhoz.

– Azt akarom mondani… – kezdtem, de elhalt a szavam, amikor Ines felém fordult. Tudta, hogy Jacopo halott. Teljes megkönnyebbülés sugárzott az arcáról. – Nem szabad kihallgatnod a megbeszéléseket, Ines. Apa meg fog büntetni.

Apa elvárta volna, hogy én is megbüntessem, de nem tettem. Soha nem ütném meg vagy bántanám. Apa soha nem kínozta úgy, ahogy engem, de őt is megütötte, és úgy bánt vele, mintha alsórendűbb lenne. Én nem voltam hajlandó ugyanezt tenni, és ez feldühítette apánkat.

Ines odaszaladt hozzám, a karomba vetette magát, és szorosan átölelt.

– Olyan boldog vagyok, olyan boldog, hogy meghalt! Szörnyű, hogy ilyesminek örülök, de akkor is örülök. Repülni tudnék a boldogságtól. Amióta megtudtam, hogy hozzá akarnak adni, mindennap imádkoztam, hogy meghaljon, és most teljesült a kívánságom. Tudom, hogy te voltál az. Tudom, hogy azért ölted meg, hogy ne bánthasson engem.

– Ines – sziszegtem figyelmeztetően. – Miről beszélsz?

Hálával teli kék szemmel nézett rám.

– Tudom, hogy te voltál. Ne hazudj nekem! Tudom, hogy azért tetted, hogy megments tőle.

Nem szóltam semmit, mert Ines túl jól ismert engem. Bármit is mondtam volna, az nem változtatott volna a meggyőződésén.

– Köszönöm, hogy megmentettél. Köszönöm, Dante. Köszönöm, köszönöm, köszönöm – mondta, és újra könnyek szöktek a szemébe. Összeszorult a mellkasom. Homlokát a mellkasomnak támasztotta, és remegve felsóhajtott. – Köszönöm, hogy megölted.

– Ines – mondtam reszelős hangon. – Pszt! Senki sem tudhatja meg. Jacopót a Bratva ölte meg, rendben?

Hátrahúzódott, és gyengéden elmosolyodott.

– Carla nagyon szerencsés, hogy a feleséged lehet. Ha tudná, milyen becsületes vagy, abbahagyná az aggódást.

Összevontam a szemöldökömet.

– Carla aggódik amiatt, hogy hozzám jöjjön feleségül?

Ines és Carla barátnők voltak, amióta csak az eszemet tudom, ezért is ismertem Carlát annak ellenére, hogy apám szerint nem illett hozzám, mivel csak egy kapitány második lánya volt. A tudat, hogy beszéltek rólam a hátam mögött, nem esett jól. Csak egy évvel ezelőtt kezdtem felfigyelni Carlára, amikor egyszer hazavittem tőlünk. Nem volt helyénvaló, hogy kettesben maradtunk, de Ines nem érezte magát elég jól ahhoz, hogy csatlakozzon hozzánk. A csúcsforgalomban eltöltött harmincperces autóút arra kényszerített minket, hogy beszélgessünk, és lágy, altatódalokra emlékeztető hangja nyugalommal töltött el, miközben olyan hétköznapi dolgokról csacsogott, mint a varrás vagy a főzés. Míg kívülről mindig nyugodtnak, kiegyensúlyozottnak tűntem, az igazi belső, lelki béke elkerült. Elkezdtem jobban figyelni rá. Gyönyörű volt, de nagyon félénk, természeténél fogva engedelmes és kedves, vallásos, szinte jámbor. Jó volt abban az értelemben, amire én is törekedtem minden reggel, amikor megfogadtam, hogy nem leszek olyan, mint az apám, csakhogy általában már a reggelinél elbuktam, amikor is azon törtem a fejemet, hogyan távolítsam el az öreget anélkül, hogy elveszíteném az Outfit tiszteletét. Ha valaki ki tudta hozni belőlem a jót, az csak Carla lehetett.

Ines elmosolyodott.

– Nehéz kiolvasni bármit is belőled, és őszintén szólva ijesztő vagy azok számára, akik nem ismernek, szóval… engem kivéve mindenki számára.

– Beleegyezett, hogy feleségül jön hozzám.

– Az apja egyezett bele. Bármelyik kapitány őrült lenne, ha nem egyezne bele, hogy a lányát hozzáadja az Outfit leendő vezetőjéhez.

Megmerevedtem.

– Ha Carla nem akar engem…

– Én nem ezt mondtam.

– Akkor mire célzol, Ines? Áruld el!

Leengedte a karját, a mosolya lehervadt.

– Ne… – kezdte, majd nyelt egyet. – Ne beszélj úgy, mint ő! Megijesztesz, amikor így teszel.

Mély levegőt vettem, és gyengéden megérintettem a karját.

– Nincs okod félni tőlem, és Carlának sincs. De tudnom kell, ha nem akar hozzám jönni, ha nem vonzódik hozzám.

Ines megrázta a fejét.

– Persze hogy Carla feleségül akar menni hozzád. Majdnem minden lány vonzódik hozzád, még akkor is, ha úgy teszel, mintha nem vennéd észre. A közönyöd az őrületbe kergeti őket. Hallanod kellene a veled kapcsolatos pletykákat. Borzalmasok. Még néha Carla is bedől nekik.

– Miféle pletykák?

Ines az ajkába harapott.

– Inkább nem mondom el.

– Ines – szóltam határozottan.

– Komolyan – felelte Ines elpirulva. – Inkább nem mondom.

– Ismernem kell a rólam keringő pletykákat, főleg, ha Carla beveszi őket.

Ines elfordította a tekintetét.

– Az a hír járja, hogy annyira megszállottja vagy a munkának, és annyira hidegen hagynak az emberi érzelmek, hogy nincs szükséged semmilyen fizikai közelségre. Ezért egyesek úgy hiszik, hogy…

Ines összerándult.

Felvontam a szemöldököm.

– …szűz vagy. Carla konkrétan megkérdezte, hogy a házasságra tartogatod-e magad.

A húgomra meredtem. Elvörösödött. Eltakarta a száját, és a válla rázkódott a nevetéstől.

– Bocsánat.

Ez nagyon jellemző volt a világunkra, különösen a nőire. Történeteket szőttek rólam, valamiféle álombéli lovagnak állítottak be, miközben egyáltalán nem voltam az.

– Tudom, hogy nem vagy az, és ezt mondtam Carlának is…

– Tudod? – kérdőn oldalra billentettem a fejemet, és összehúztam a szememet. Bár nem igazán élveztem, hogy a szexualitásomról beszélgetek a húgommal, a bizonyossága felkeltette az érdeklődésemet.

Pislogott, és leengedte a kezét.

– Az vagy? – kérdezte döbbenten, és ettől megrándult a szám sarka. Csak ránéztem, és máris összezavarodott. – Szórakozol velem.

Igen, azt tettem, de jó volt látni, hogy az elmúlt napok súlya lehullik róla.

Megrázta a fejét.

– Nem lehetsz szűz. Miért lennél az? Ha én választhatnám ki a partneremet, és élvezhetném is, ahogy a férfiak teszik, akkor én sem várnék – mondta, majd elkerekedett a szeme. – De persze várok. Tudod, hogy várok. Nem mintha ez valami olyasmi lenne, amire nagyon várnék.

Grimaszolt, és hátat fordított nekem.

– Sajnálom. Jobb lenne, ha most elmennél.

Megérintettem a vállát.

– Ines, nyugodj meg! Megértelek. Nem kell félned a reakciómtól. Én nem vagyok apa.

Lassan bólintott, és felnézett.

Kénytelen voltam elmondani neki egy kicsit az igazságból.

– Igazad van, nem tartogatom magam a házasságra. Még ha akarnám is, nem lenne megengedett a köreinkben. Az első élményem nem az én döntésem volt, és nem is élveztem. A szokásnak megfelelően apám vitt el a bordélyházba – az Outfitben minden apa így tett a fiával –, és ő fizette ki az első nőmet. Nagyon fiatal voltam, és jobban szerettem volna magam választani valakit.

Ines lassan felém fordult, arca együttérzővé vált.

– Ne sajnálj engem! Igazad van, férfiként van lehetőségem arra, hogy jól érezzem magam a házasság előtt, de a házasság nem jelenti azt, hogy nem fogod jól érezni magad. Pietro jó ember.

– Dante! – kiáltotta Ines, és az ajtóra mutatott. – Most már tényleg el kell menned.

Elindultam, ő pedig követett. Ujjai szorosan az ajtó szélére tapadtak, miközben behajtotta, hogy arcának csak egy kis része látszott ki.

– Apa megengedi, hogy feleségül menjek Pietróhoz?

– Hozzá akarsz menni Pietróhoz?

– Jóképű – felelte, és nyelt egyet. – Jó ember?

Maffiózó volt.

– Jó lesz hozzád.

– Akkor hozzá akarok menni feleségül.

Bólintottam.

– Úgy lesz.

Reggeli után bementem apa dolgozószobájába. Anya is ott volt. A kezét tördelte.

– Az emberek balszerencsének tartják.

– Mit tartanak balszerencsének? – kérdeztem, miközben beléptem.

– Hogy Jacopo ilyen hamar meghalt, miután apád beleegyezett, hogy hozzá adja Inest. Mintha a húgod el lenne átkozva.

Még ennyi idő után is megdöbbentett, hogy anya ennyire babonás.

Apa átható tekintete szinte felnyársalt.

– Az átokhoz az kellene, hogy egy felsőbb hatalom keze legyen Jacopo halálában, de nem Isten sújtott le rá, ugye, Dante?

– Így van. A Bratva legalább annyira nem mennyei küldöttség, mint mi.

Apa mosolya merev volt, tekintete hüllőként fürkészett.

– Csak aggódom… – kezdte anya.

– A ruhák és a varrás miatt aggódj, ne olyan dolgok miatt, amik meghaladják a felfogóképességedet! – mondta apa.

Anya bólintott, és elsietett.

– Pietro kétszer is megkérte Ines kezét. Még ez a nevetséges átokpletyka sem fogja eltántorítani.

– Vannak más ajánlataim is, amelyeket meg kell fontolnom.

Közelebb léptem az asztalhoz. Talán Inesen keresztül próbált megbüntetni. Ezt nem engedhettem.

– Mondj igent Pietrónak!

A szeme dühösen csillogott.

– Vigyázz a nyelvedre!

– Egy királyság, amelyen egy örökös nélküli király uralkodik, bukásra van ítélve. Hajlandó vagyok kockáztatni. És te?

Ez volt az egyetlen fenyegetés, amit kimondhattam. Apa farkasszemet nézett velem, próbálta felmérni, hogy mennyire gondolom komolyan, majd hűvösen elmosolyodott.

– Pietro amúgy is a legjobb választás. Közöld vele a jó hírt. Jövőre övé lehet Ines. Augusztusra tűzzük ki az esküvő időpontját.

– Apa, Ines akkor csak tizenhét éves lesz.

– Minnesotában, ahol Pietróval fog élni, tizenhat év a házasságkötési és a beleegyezési korhatár. Úgy számítom, hogy Pietro Minneapolisba költözik, és felkészül, hogy pár éven belül átvegye az apja helyét.

– Velem kapcsolatban is arra számítasz, hogy miután feleségül veszem Carlát, hamarosan átveszem a capo helyét?

Persze tudtam a választ. A kellemes kérdésemmel csak provokálni akartam.

– Az Outfit főnökének lenni egészen más tészta.

Apa úgy gondolta, kevesebb negatív figyelmet vonz magára, ha főnökként, és nem capóként emlegetik; mintha bárkit is megtévesztene a hamis csomagolás. Kurtán bólintottam.

– Most találkozom Pietróval.

Nem vártam meg, hogy utamra bocsásson, csak távoztam. Útban a kocsim felé küldtem Pietrónak egy rövid üzenetet, amiben megkértem, hogy tizenöt perc múlva fussunk össze a Bologna bárjában, abban a kaszinóban, amelyet akkoriban vezetett. Amikor beléptem az idegesítő lávalámpákkal dekorált helyre, Pietro már ott várt egy széken. Odamentem hozzá, és leültem mellé. Felém fordult. Ma makulátlan volt a haja, és tökéletesen vasalt a ruhája.

– Hallottam, hogy Jacopót tegnap leterítette egy Bratva-golyó.

Azt mondta, hogy egy Bratva-golyó, és nem azt, hogy egy Bratva-katona.

– Igen, sajnálatos módon ez történt.

Pietro elmosolyodott. Intettem a csaposnak, hogy nekem is hozzon egy eszpresszót, mert Pietro is azt ivott.

– Apa beleegyezett, hogy hozzád adja Inest.

Pietro arca felderült.

– Beleegyezett?

– Igen. Jövő augusztusban.

Pietro megdermedt.

– Inkább egy évvel később venném feleségül, amikor tizennyolc éves lesz, Dante.

– Apám ragaszkodik a dátumhoz, és ahhoz, hogy az esküvő után azonnal Minneapolisba költözz, és felkészülj arra, hogy kisfőnök legyél.

Pietro elfordította a fejét, és végigsimította a haját.

– Kényelmetlenül érint, hogy elvegyem Inest, amikor még csak tizenhét éves.

– Gondolom, a házasságotok szexuális aspektusa miatt – mondtam halkan, és már a gondolattól is felállt a hátamon a szőr.

Pietro fájdalmasan nézett rám.

– Már nem kell bemutatnod a véres lepedőt. Ezt a hagyományt már nem tartjuk. Várhatsz tíz hónapot Ines születésnapjáig. A házasság nem azt jelenti, hogy szexelned kell vele.

Pietro a bárpultra meredt.

– Dante – mondta halkan, de a kétség hangosan csengett ebben az egyetlen szóban. Felemelte a fejét.

Nem voltam vak. Ines gyönyörű nő volt. Sok férfi vágyott szőke hajára és kék szemére, és magas termete is vonzóvá tette. Pietro olyan jó férj lesz, amennyire csak egy hozzá vagy hozzám hasonló férfi csak lehet. De ő is férfi volt – egy férfi, akinek joga van ahhoz a nagyon gyönyörű nőhöz, akivel megosztja a házát és az ágyát.

– Soha nem kényszeríteném Inest semmire, ezt te is tudod.

– Inest arra nevelték, hogy kötelességtudó legyen, és az a kötelessége, hogy neked adja a testét. Erőszakra nem lesz szükség, Pietro. Te is ugyanúgy tudod ezt, mint én – mondtam élesebb hangon.

– Nem tudom, hogy… elég erős vagyok-e ahhoz, hogy olyan sokáig ellenálljak, ha mellettem van – mondta, és a tekintetemet fürkészte. – Te képes lennél hónapokig ellenállni, ha a gyönyörű feleséged minden este egy ágyban aludna veled?

Büszke voltam az önuralmamra, de nem voltam teljesen biztos benne, hogy képes lennék-e ellenállni. Ezt azonban nem árultam el Pietrónak.

– Igen.

Pietro nevetve megrázta a fejét.

– Akkor te erősebb ember vagy, mint én.

Az esküvőjük a következő év augusztusában volt, ahogy apa ragaszkodott hozzá.

Figyeltem Inest és Pietrót az esküvőn, próbáltam értelmezni a viselkedésüket, hogy felmérjem, mennyire erősen kell fognom Pietrót. Tekintetem Carlára tévedt, aki egyedül állt, egy pohár vízbe kapaszkodva. A szülei táncoltak. Elindultam felé. Észrevett, és a szokásos visszafogott módján gyorsan elkapta a tekintetét. Kinyújtottam a kezemet.

– Táncolnál velem?

– Természetesen.

Egy darabig csendben táncoltunk, aztán felhoztam az engem gyötrő témát.

– Biztos vagy benne, hogy hozzám akarsz jönni feleségül?

Elkerekedett a szeme.

– Teljesen. Három hónap múlva összeházasodunk… Ugye?

Bólintottam. Jelentős erőfeszítésbe került meggyőzni apát, hogy az esküvő Inesével egy évben legyen, de nem akartam várni. Carla szülei nagyon konzervatívak voltak, és ő már hónapokkal ezelőtt betöltötte a tizennyolcat.

– Úgy tűnt, hogy kicsit vonakodsz.

– Nem így van, őszintén. Csak azért tartom a távolságot, mert még nem vagyunk házasok – válaszolta, és a nap első őszinte mosolyát küldte felém.

– Három hónap.

Kissé szélesebben elmosolyodott, elpirult, majd bólintott, és engem, mint általában, nyugalom öntött el a jelenlétében. Miután Carlával táncoltam, a sógoromhoz indultam, hogy elintézzem a listámon szereplő második ügyet.

Pietro éppen nevetett valamin, amit Rocco mondott. Amióta az öreg Scuderi meghalt, és Rocco lett a consigliere, megváltozott a viselkedése. Most már senki sem nevezte Spriccnek. Megszabadulva az apjától és a bátyjától, megmutatta, hogy igazi Scuderi; nem olyan romlott, mint ők, de ravasz és brutális. Jó consigliere, aki hozzám hűséges, és nem az apámhoz.

– Szeretnék veled beszélni.

Pietro bólintott, és követett egy félreeső helyre.

– Emlékszel, egy évvel ezelőtt azt mondtad, hogy Jacopo egy szörnyeteg, és hogy Inest nem szabad hozzá adni.

Pietro figyelte, ahogy Ines Carlával beszélget, aztán visszafordult felém, és összevonta a szemöldökét.

– Persze. Örülök, hogy megölték.

– Remélem, ma este és minden egyes nap bebizonyítod, hogy jobb ember vagy, mint Jacopo és megérdemled a húgomat – mondtam halkan, és közelebb léptem hozzá.

Pietro állta a tekintetemet.

– Ha nem, akkor a Bratva velem is idő előtt végez?

– Remélem, ez nem fog megtörténni.

– Nem fog. És nem azért, mert félek a következményektől – felelte kemény arckifejezéssel. – És ha megbocsátasz, most beszélnem kell a feleségemmel.

Egész éjjel és egész délelőtt feszült voltam. Pietro és Ines végre beléptek, és felhangzott a taps. Én nem csatlakoztam hozzá. Pietro birtoklón átkarolta Ines derekát, és Ines hozzáhajolt a közelségét és védelmét keresve. Túl sok volt neki a ráirányuló figyelem. Arcán enyhe pír jelent meg, de felszegte a fejét. Félelem nélkül nézett Pietróra, aki imádattal viszonozta a tekintetét. Amikor Pietro észrevette, hogy figyelem, arckifejezése kisimult, és üres nyugalommá változott. Kurtán biccentett felém, én pedig viszonoztam, mert egyetlen pillantás a húgomra elárulta, hogy úgy bánt vele, ahogy megérdemelte. Lehet, hogy előbb vagy utóbb fizetnem kell azért az árulásért, amit a húgom érdekében elkövettem, de hajlandó voltam megfizetni.

Ines – az első nő, akiért elárultam az Outfitet.

És ez csak a kezdet volt.