PHILIP K. DICK

A KOZMOSZ BÁBJAI

Philip K. Dick: Cosmic Puppets

Copyright © 1957 by A. A. Wynn, Inc. Copyright renewed 1985 by Laura Coelho, Christopher Dick, and Isa Dick

Hungarian Translation © Pék Zoltán, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Cosmic Puppets

First Mariner Books edition 2012

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 217 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Boncz Éva, Virág Sándor

Tördelés: KFBooks Design Studio

Műfaj: science fiction

1

Peter Trilling csendben figyelte a többi gyereket, akik a porban játszottak a tornác mellett. Teljesen belefeledkeztek. Mary összegyúrta a barna agyagdarabokat, majd nagy műgonddal nekiállt megformázni egy alakot. Noaks vadul izzadva próbálta tartani vele a lépést. Dave és Walter már befejezte az övékét, és pihentek. A karcsú Mary hirtelen hátrarázta fekete haját, kihúzta magát, majd letett egy agyagkecskét.

– Látod? A tied hol van? – kérdezte.

Noaks lehorgasztotta a fejét; a keze túl lassú és esetlen volt, hogy tartsa a tempót a lány repkedő ujjaival. Mary közben már össze is gyúrta az agyagkecskét, és nekiállt lovat formálni belőle.

– Ezt nézzétek! – dörmögte durcásan Noaks. Az otromba repülőgépet a farkára állította, és berregett is hozzá némi nyál kíséretében. – Na? Elég jó, nem?

Dave horkantott.

– Az? Pocsék. Ezt nézd meg! – Előretolta az agyagbirkáját Walter kutyája mellé.

Peter némán figyelte őket. A többiektől távol, a tornác alsó lépcsőjén ült a lábát maga alá húzva, karba font kézzel, sötétbarna szeme tágra nyílva csillogott. Magas homlokát borzas, homokszín haj keretezte. Arcát erősen lebarnította a forró nyári napsütés. Csenevész gyerek volt, karja-lába vékony és hosszú, nyaka csontos, a füle pedig furcsa alakú. Nagyon keveset beszélt; inkább csak ült és figyelte a többieket.

– Az mi? – kérdezte Noaks.

– Tehén. – Mary megformázta a tehén lábait, majd letette a földre Noaks repülője mellé. Noaks ámulattal nézte; aztán megfogta a repülőjét, és kedvetlenül hátrahúzódott. Felemelte a repülőt, és csüggedten reptette.

Doktor Meade és Mrs. Trilling jött le a panzió lépcsőjén. Peter elhúzódott az orvos útjából; vigyázott, nehogy hozzáérjen a kék halszálkás nadrághoz, a fényes fekete cipőhöz.

– Jól van – mondta doktor Meade élénken a lányának, ahogy az arany zsebórájára pillantott. – Ideje visszamenni az Árnyasházba.

Mary kelletlenül felállt.

– Nem maradhatok?

Doktor Meade szeretettel átkarolta a lánya vállát.

– Nyomás a kocsiba, te kis tekergő. – Visszafordult Mrs. Trilling felé, és hivatalos hangon azt mondta neki: – Nincs miért aggódni. Valószínűleg csak a rekettyepollen okozza. Most virágzik.

– Az a sárga micsoda? – Mrs. Trilling a könnyező szemét törölgette. Kerekded arca piros és püffedt volt, a szeme félig bedagadt. – Tavaly nem csinálta ezt velem.

– Az allergia furcsa dolog – kommentálta doktor Meade. A szivarja végét rágcsálta. – Mary, mondtam, hogy ülj be a kocsiba. – Kinyitotta az ajtót, és becsusszant a kormány mögé. – Ha az antihisztamin tabletta nem válik be, hívjon fel, Mrs. Trilling. Habár valószínűleg amúgy is átjövök vacsorára.

Mrs. Trilling bólintott, és a szemét törölgetve visszament a panzióba: várták az ebédről maradt edényhalmok a forró konyhában. Mary kezét a farmerje zsebébe dugva, durcásan indult a kombi felé.

– A játéknak vége – dörmögte.

Peter feláll a lépcsőről.

– Majd én játszom helyette – ajánlkozott halkan. Azzal felvette Mary otthagyott agyagját, és nekilátott átformálni.

Tűző nyári nap perzselte a dombos farmvidéket, az elburjánzott bokrokkal és fákkal teli hektárokat. Akadt itt cédrus, babér és nyár. No és persze fenyő. Kifelé tartottak Patrick megyéből, közeledtek Carroll megyéhez és a felmeredő Beamer Knob hegyhez. Az út pocsék állapotban volt. A karcsú, sárga Packard köhögve-akadozva kapaszkodott fel a meredek virginiai dombokra.

– Menjünk vissza, Ted! – zsémbelt Peggy Barton. – Elegem van. – Hátrahajolt, az ülés mögött kotorászott, majd felemelt egy doboz sört. A doboz meleg volt. Visszaejtette a szatyorba, és mogorván nekidőlt az ajtónak, kezét mérgesen karba fonta, arcán verejték gyöngyözött.

– Nemsokára – dörmögte Ted Barton. Annyira kihajolt a lehúzott ablakon, amennyire csak bírt, és elragadtatottan, izgatottan nézett előre. Hidegen hagyta a felesége viselkedése, csak az útra figyelt, és arra, ami a következő domb mögött fekszik. – Már nincs messze – tette hozzá kisvártatva.

– Te, meg az az istenverte város!

– Kíváncsi vagyok, hogy most milyen. Tizennyolc éve nem láttam, Peg. Csak kilenc voltam, amikor a családom elköltözött Richmondba. Kíváncsi vagyok, emlékszik-e még rám valaki. A régi tanárnőm, Miss Baines. Vagy a fekete kertész, aki nálunk dolgozott. Nolan doktor. Érdekel, hogy mi van velük.

– Már biztos meghaltak. – Peg kihúzta magát, és a blúza nyitott gallérját babrálta. Sötét haja nedvesen tapadt a nyakához, két melle között a fehér bőrén verejtékcseppek csordogáltak. A cipőt és a harisnyát már levette, a blúza ujját feltűrte. Szoknyája gyűrött és poros lett. A kocsiban legyek zümmögtek, egyik a fénylő karjára szállt. Vadul odacsapott. – Ez aztán pokoli egy nyaralás! Ennyi erővel maradhattunk volna New Yorkban, szenvedni ott is lehet. Ott legalább van innivaló.

Előttük meredeken emelkedtek a dombok. A Packard lelassult, aztán amikor Barton visszaváltott egyet, megindult. A horizonton irdatlan csúcsok nyújtóztak; közeledtek az Appalache-hegységhez. Barton szeme elkerekedett a csodálattól, ahogy felbukkantak az erdők és a hegyek, a régi helyek, az ismerős csúcsok, völgyek és útkanyarok. Nem is remélte, hogy egyszer még látja őket.

– Millgate egy kis völgyben fekszik – mesélte. – Mindenfelől hegyek veszik körül. Egyetlen út vezet be. Hacsak nem csináltak másikat azóta, hogy én eljöttem. Igazi kisváros, drágám. Ugyanolyan álmos és hétköznapi, mint a hozzá hasonló száz másik. Két vasárubolt, patika, kovácsműhely…

– Bár van? Kérlek, mondd, hogy van legalább egy jó bár!

– Összvissz pár ezer ember. Nem sok autó jár erre. Itt nem valami jó gazdálkodni. Túl sziklás a talaj. Télen nagy a hó, nyáron meg pokoli a forróság.

– Ne mondd! – dörmögte Peg. Korábban kipirult arca falfehér lett, ajka mintha kissé zöldes árnyalatot kapott volna. – Ted, én hányni fogok.

– Mindjárt ott vagyunk – felelte Barton. Még jobban kihajolt az ablakon, a nyakát tekergetve igyekezett kivenni a tájat. – A mindenit, ott az a régi farmház! Arra emlékszem. És itt a rövidebb út. – A főútról ráfordult egy keskenyebb mellékútra. – Csak átvágunk azon a gerincen, és ott is vagyunk.

A Packard rákapcsolt, szikkadt mezők és rogyadozó kerítések között robogott. A keskeny út élesen kanyargott, az aszfalt megrepedezett, feltörte a gaz.

Barton behúzta a fejét.

– Tudtam, hogy visszatalálok. – A zakózsebébe túrt, és elővette a szerencsehozó iránytűjét. – Visszavezetett, Peg. Apámtól kaptam nyolcéves koromban. Berg ékszerboltjában vette a Central Streeten. Az az egyetlen ékszerbolt Millgate-ben. Erre mindig számíthattam. Ha ez a kis iránytű velem van, akkor…

– Tudom – nyögött fel fáradtan Peg –, már milliószor hallottam.

Barton gondosan eltette a kis ezüst iránytűt. Szorosan megmarkolta a kormányt, és előre nézett. Minél közelebb értek Millgate-hez, annál izgatottabb lett.

– Ismerem ennek az útnak minden centijét. Tudod, Peg, emlékszem, hogy egyszer…

– Igen, emlékszel. Bárcsak valamit elfelejtenél. Annyira unom már a gyerekkori emlékeidet az aranyos kis Millgate-ről… amikor elkezded, néha a legszívesebben ordítanék!

Az út éles, meredek kanyart vett, és eltűnt egy sűrű párafelhőben. Barton lábát a féken tartva elkezdett ereszkedni a Packarddal.

– Ott van – mondta ellágyulva. – Nézd!

Az alattuk elterülő kis völgyet kékes déli pára borította. A sötétzöld alapszínben egy patak fekete szalagja kanyargott. A földutak hálózatában házak álltak, a centrumot sűrűbb rész jelezte. A híres-neves Millgate. A völgyet minden oldalról masszív, komor hegyek állták körül. Barton szíve úgy vert az izgatottságtól, hogy szinte fájt. Az ő városa: ahol született, ahol felcseperedett, ahol a gyerekkorát töltötte. Azt hitte, sosem látja többé. Peggel éppen Baltimore-ban nyaraltak, amikor hirtelen felöltött benne, hogy Richmondból átugorhatnának. Újra megnézhetné, láthatná, mennyit változott…

Millgate lassan kibontakozott előttük. Az utat poros barna házak és üzletek szegélyezték. Feliratok. Benzinkút. Kávézók. Két országúti fogadó, a parkolójukban autók. Golden Glow Sör. A Packard elsuhant egy patika meg egy lerobbant posta előtt, és hirtelen beért a központba.

Mellékutcák. Régi házak. Parkoló autók. Bárok és olcsó hotelek. Komótosan mozgó emberek. Farmerek. Fehér inges üzlettulajdonosok. Teázó. Bútorbolt. Két élelmiszerbolt. Egy nagy piac gyümölcsökkel és zöldségekkel.

Barton lassított egy lámpánál. Befordult egy mellékutcába, és elhajtott egy kis középiskola előtt. Pár gyerek kosarazott a poros pályán. Újabb házak, nagyobbak és masszívabbak. Egy kövér, középkorú, formátlan ruhát viselő nő a kertjét öntözte. Lovas fogat.

– Na? – nógatta Peg. – Mondj valamit! Milyennek látod?

Barton nem felelt. Fél kézzel markolta a kormányt, és üres arccal hajolt ki az ablakon. A következő elágazásnál jobbra fordult, és visszaért az országútra. Egy pillanattal később a Packard visszafelé gurult a patikák, bárok, kávézók és benzinkutak között. És Barton még mindig nem felelt.

Peg nyugtalanul megborzongott. Látott valamit a férje arcán, ami megijesztette. Még sosem látta ilyennek.

– Mi a baj? – faggatta. – Nagyon megváltozott? Nem ismerős?

Barton ajka megmozdult.

– Annak kéne lennie – kezdte rekedten. – Jó helyen fordultam be… emlékszem a gerincre meg a hegyekre.

Peg elkapta a férje karját.

– Mi a baj, Ted?

Barton arca viaszfehér volt.

– Életemben nem láttam ezt a várost – motyogta alig hallhatóan. – Teljesen más. – Értetlen, rémült arccal nézett a feleségére. – Ez nem az a Millgate, amire emlékszem. Ez nem az a város, ahol felnőttem!

2

Barton megállította az autót. Remegő kézzel kinyitotta az ajtót, és kiugrott a szinte izzó aszfaltra.

Semmit nem talált ismerősnek. Minden különös volt. Idegen. Ez nem az a Millgate, amit ismert. Érezte a különbséget. Életében nem járt még itt.

A bár mellett egy vasbolt állt. Az ősrégi faépület már rogyadozott-düledezett, a sárga festés hámlott. Odabent a félhomályban lószerszámokat, mezőgazdasági eszközöket, kéziszerszámokat, festékesdobozokat, a falakon megfakult naptárakat látott. A légypiszkos kirakatban zacskós és flakonos vegyszerek. A sarkokban döglött rovarok kupacai. Pókhálók. Meggörbült kartontáblák. Régi bolt volt, pokoli régi.

Kinyitotta a rozsdás, szúnyoghálós ajtót, és belépett. Az aszott, görnyedt kis öregember úgy kuporgott a pult mögötti félhomályban, akár egy ráncos pók. Acélkeretes szemüveg, mellény, nadrágtartó. Előtte papírok és ceruzacsonkok. A bolt hűvös, sötét és elképesztően zsúfolt volt. Barton a poros portékák sorai között odanavigált az öregemberhez. Szíve vadul kalapált.

– Mondja… – kezdte rekedten.

Az öregember felnézett és rövidlátón ráhunyorgott.

– Mit szeretne?

– Mióta van itt?

Az öreg felvonta a szemöldökét.

– Hogy érti?

– Ez a bolt! Mióta van itt ez a bolt?

Az öreg hallgatott egy pillanatig. Aztán felemelte bütykös kezét, és egy fémlemezre mutatott az ócska sárgaréz pénztárgépen. 1927. Az üzletet huszonhat éve nyitották.

Huszonhat éve Barton egyéves volt. Vagyis ez a bolt itt állt gyerekkorában, amikor Millgate-ben felcseperedett. Pedig ő még sosem látta ezt a vasboltot. Sem ezt az öregembert.

– Maga mióta él Millgate-ben? – kérdezett rá.

– Negyven éve.

– Megismer?

Az öreg bosszúsan felmordult:

– Életembe’ nem láttam magát. – Aztán mogorván elhallgatott. Idegesen úgy tett, mintha Barton ott sem lenne.

– Ted Barton vagyok. Joe Barton fia. Joe Bartonra emlékszik? Nagydarab ember, széles váll, fekete haj. A Pine Streeten laktunk. Ott állt a házunk. Nem emlékszik rám? – A rémület késként hatolt belé. – A régi park! Hol a régi park? Ott szoktam játszani. Ott volt a régi polgárháborús ágyú… A Douglas Street-i iskola. Azt mikor bontották le? És Stazy húsboltja? Mi történt Mrs. Stazyvel? Meghalt?

Az apró öregember lassan felállt a székről.

– Maga napszúrást kaphatott, fiatalember. Itt sehol nincs Pine Street.

Barton válla megroggyant.

– Átnevezték?

Az öreg a pultra tette sárgás kezét, és dacosan nézett Barton szemébe.

– Negyven éve élek itt. Maga akkor még meg se született. Itt sose volt Pine Street. Se Douglas Street. Van egy kis parkunk, de tényleg kicsi, tenyérnyi. Maga túl sokat volt a napon. Talán jobb lenne, ha lefeküdne. – Gyanakodva és ijedten méregette. – Össze van zavarodva. Szerintem menjen el Meade dokihoz.

Barton értetlenül hagyta el a boltot. Amint kilépett, égető napfény csapott le rá. Zsebre dugott kézzel indult tovább. Az utca túloldalán kicsi, régi élelmiszerboltot látott. Próbált visszaemlékezni, hogy mi volt ott annak idején. Valami más, nem élelmiszerbolt. Mi is volt…?

Cipőbolt. Csizmák, nyergek, bőráruk. Igen. Doyle bőráruboltja. Cserzett bőrök. Poggyászok. Vett ott egy övet az apjának ajándékba.

Átvágott az úttesten, és belépett az élelmiszerboltba. Legyek keringtek a kupacokba rakott gyümölcsök és zöldségek felett. Poros konzervek. Hátul ziháló hűtő. Egy drótkosárban tojások.

Egy kövér, középkorú nő üdvözölte nyájas biccentéssel.

– Jó napot. Mit adhatok? – kérdezte rokonszenves mosollyal.

– Elnézést a zavarásért – kezdte Barton rekedten –, annak idején itt laktam, ebben a városban. Keresek valamit. Egy helyet.

– Helyet? Milyen helyet?

– Egy boltot. – Az ajka vonakodott megformálni a szavakat. – Doyle bőráruboltját. Mond önnek valamit ez a név?

A nő széles arcára értetlenség suhant át.

– Hol volt? A Jefferson Streeten?

– Nem – motyogta Barton. – Itt, a Centralon. Itt, ahol állunk.

Az értetlenséget félelem váltotta fel.

– Nem értem, uram. Mi a gyerekkorom óta nyitva vagyunk. A családom építette ezt a boltot 1889-ben. Egész életemben itt voltam.

– Értem. – Barton az ajtó felé indult.

A nő nyugtalanul követte.

– Talán rossz helyen jár. Talán összekeverte a várost. Mit mondott, mikor…?

A hangja elhalt, ahogy Barton kilépett az utcára. Egy utcatáblához ért, elolvasta. Jefferson Street.

Ez nem a Central. Rossz utcában van. Remény pislákolt fel benne. Valahogy rossz utcába keveredett. Doyle üzlete a Centralon volt, ez meg a Jefferson. Gyorsan körülnézett. Merre is van a Central? Futásnak eredt, először komótosan, aztán már tempósan. Befordult egy sarkon, és egy keskeny mellékutcába jutott. Bárok, lerobbant szállók és dohányboltok.

Megállított egy járókelőt.

– Hol a Central? A Central Streetet keresem. Eltévedtem.

A férfi vékony arcán gyanakvás csillant.

– Ne szórakozzon – mondta, és továbbsietett. Egy részeg, aki az egyik bár viharvert oldalát támasztotta, hangosan felröhögött.

Barton megrémült. Megállította a következő járókelőt: egy kislányt, aki egy csomaggal a hóna alatt szaporázott.

– Central! – zihálta. – Hol a Central Street?

A kislány vihogva elszaladt, majd pár lépés után megállt, és visszakiabált:

– Itt nincs is Central Street!

– Nincs Central Street – ingatta a fejét egy öregasszony, ahogy elbattyogott Barton mellett. Ezt mások is megerősítettek, bár meg sem álltak.

A részeg megint felröhögött, majd böfögött.

– Nincs Central – motyogta. – Ezt bárki megmondhassa, mister. Mindenki tudja, hogy nincs ilyen utca.

– Kell lennie – hajtogatta Barton elkeseredetten. – Kell lennie!

A szülőháza előtt állt. Csakhogy már nem az ő házuk volt. A kis vörös-fehér faház helyén egy hatalmas, többszárnyú hotel állt. És az utcát nem Pine Streetnek hívták. Most Fairmount volt.

A helyi újság szerkesztőségéhez ért. A lap már nem a Millgate Weekly, hanem a Millgate Times nevet viselte, és a régi, szürke betonépület helyett a szerkesztőség egy megsárgult, rogyadozó, kétszintes lakóházat foglalt el, amelyet deszkákból és kátránypapírból tákoltak össze.

Barton belépett.

– Segíthetek? – kérdezte a pult mögött ülő fiatalember barátságosan. – Hirdetést szeretne feladni? – Jegyzettömböt keresett. – Vagy előfizetne?

– Információt szeretnék – felelte Barton. – A lapjuk 1926. júniusi számait szeretném elolvasni.

A fiatalember pislogott. Dundi fickó volt, akinek a nyitott nyakú fehér ing, a vasalt pantalló és az ápolt köröm puhány kinézetet kölcsönzött.

– 1926? Attól tartok, hogy mindent, ami egy évnél régebbi, lent tárolunk a…

– Értem – csattant fel Barton. Egy tízdolláros bankót csapott a pultra. – Iparkodjon!

A fiatalember nyelt egyet, habozott, majd besurrant a háta mögött lévő ajtón, akár egy ijedt patkány.

Barton lerogyott egy asztalhoz, és cigarettára gyújtott. Éppen elnyomta a csikket, és rágyújtott a második szálra, amikor felbukkant a fiatalember kivörösödve és lihegve. Egy jókora, kemény kötésű könyvet cipelt.

– Tessék! – Leejtette az asztalra, csak úgy csattant, és megkönnyebbülve felegyenesedett. – Ha még szeretne valamit, csak…

– Jó – mordult rá Barton. Remegő ujjakkal kezdte forgatni a megsárgult, régi lapokat. 1926. június 16. A születése napja. Megtalálta az adott lapszámot, a születések-elhalálozások rovathoz lapozott, és sebesen böngészte a hasábokat.

Ott állt. Fekete betűkkel a sárga lapon. Megérintette, az ajka némán mozgott. Az apja nevét eltévesztették, Joe helyet Donaldot írtak. És a címet is: Pine 1724. helyett Fairmount 1386. Az anyja neve pedig Ruth helyett Sarah Barton. De a lényeg stimmelt. Theodore Barton, háromezer-százharminc gramm, megyei kórház. Nem, ez sem stimmelt. Mindent elrontottak, összekutyultak.

Becsukta és a pulthoz vitte a könyvet.

– Kérném az 1935. októberi számokat is.

– Hogyne – felelte a fiatalember. Kisietett az ajtón, aztán pár perc múlva vissza is tért.

1935. október. Abban a hónapban adták el a házat, és költöztek el Richmondba. Barton visszaült az asztalhoz, és lassan lapozgatott. Október 9. Ott állt a neve. Gyorsan átfutotta a szöveget… És a szíve kihagyott egy ütést. Minden megdermedt, megszűnt az idő, a mozgás.

ISMÉT LECSAPOTT A SKARLÁT

Meghalt a második gyermek. Az Állami Egészségügyi Felügyelet lezárta a fertőzött ivókutat. A kilencéves Theodore Barton, a Fairmount Street 1386. alatti Donald és Sarah Barton fia ma reggel hétkor otthonában elhunyt. Ez már a második ismert haláleset, és a hatodik áldozat ebben a térségben mindössze…

Barton kábán felállt. Nem is volt tudatában, hogy távozik a szerkesztőségből; egyszer csak arra eszmélt, hogy a forró utcán lépdel. Emberek jöttek-mentek. Épületek tűntek fel és el. Vitte a lába. Befordult egy sarkon, ismeretlen üzletek előtt gyalogolt. Megbotlott, nekiesett valakinek, de csak ment tovább vakon.

Végül a saját sárga Packardja előtt találta magát. Peg bukkant elő a kavargó homályból. Megkönnyebbülten felkiáltott:

– Ted! – Izgatottan szaladt felé, izzadságfoltos blúza alatt hullámzott a keble. – Atyaég, hogy jutott eszedbe elrohanni és magamra hagyni? Halálra rémültem!

Barton kábán beült az autóba a volán mögé. Szó nélkül bedugta a slusszkulcsot, és indított.

Peg fürgén becsusszant mellé.

– Mi a baj, Ted? Falfehér vagy. Rosszul érzed magad?

Barton céltalanul hajtott az utcákon. Nem is látta az embereket meg az autókat. A Packard egyre jobban gyorsult, már túl gyorsan is ment. Mindkét oldalon homályos alakok suhantak el.

– Hová megyünk? – faggatta Peg. – Elmegyünk innen?

– Igen – bólintott Barton. – El innen.

Peg megkönnyebbülten dőlt hátra.

– Hála istennek! Örülök, ha visszamegyünk a civilizált világba. – Kissé ijedten érintette meg a férje karját. – Ne vezessek én? Talán pihenned kéne. Úgy nézel ki, mint akivel rettenetes dolog történt. Nem akarod elmondani?

Barton nem válaszolt. Nem is hallotta. A főcímet látta maga előtt, a fekete betűket a sárga lapon.

ISMÉT LECSAPOTT A SKARLÁT

Meghalt a második gyermek…

A második gyerek Ted Barton volt. Nem költözött el Millgate-ből 1935. október 9-én. Meghalt skarlátban. De ez képtelenség! Életben van. Itt ül a Packardjában, az izzadt felesége mellett.

Talán ő nem Ted Barton.

Hamisak az emlékei. Még a neve is, az identitása is. Az elméje egész tartalmát meghamisította valaki vagy valami. Kétségbeesetten markolta a kormányt. De ha ő nem Ted Barton, akkor kicsoda valójában?

A szerencsehozó iránytűért nyúlt. Mintha rémálomba került volna, minden kavargott körülötte. Hol az az iránytű? Még az is eltűnt. Vagyis nem tűnt el: valami más volt a zsebében.

Száraz, kemény kenyérdarabkát húzott elő. Egy száraz kenyérdarab az ezüst iránytű helyett.