Kyoichi Katayama

KIÁLTSD KI A SZERELMED

A VILÁG KÖZEPÉN

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Az eredeti mű: Sekai no Chūshin de, Ai o Sakebu

by Kyoichi Katayama

Fordította: Garamvölgyi Katalin

Copyright © 2006 Kyoichi Katayama

All rights reserved.

Original Japanese edition published by Shogakukan.

Hungarian translation rights throughout the world arranged with Shogakukan, through Japan Uni Agency, Incand Vicki Satlow Literary Agency

Hungarian translation © Garamvölgyi Katalin, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156022523

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Első fejezet

1/1.

Ma reggel arra nyitottam ki a szememet, hogy sírok.

Mint mindig. A szomorúságtól talán, nem tudom. Az a helyzet, hogy már nincsenek érzéseim, a könnyekkel kisírtam magamból mindet. Gondolataimba veszve összegömbölyödtem az ágyban. Aztán jött az anyám:

– Ideje felkelned – mondta.

Nem esik a hó, de az út jeges, itt-ott fehér foltos, az autók fele hólánccal közlekedik. Aki apja az én apám mellé ül az utasülésre. Aki anyja és én hátra szállunk be, majd apám indít, és elindulunk. Elől a férfiak egyre csak a hóhelyzetről beszélnek:

– Időben kiérünk a reptérre?

– Menetrend szerint indul a gép?

Mi ketten, ott hátul, csendben vagyunk. Össze vagyok zavarodva, bámulom a kocsi ablaka mögött elfolyó tájat, az út melletti mezőket, a végtelen, havas síkságot. A távolban a hegyek taréján csillog a felhőkön átszűrődő napsugár. Aki anyja átöleli a térdén tartott urnát a hamvakkal.

A hágón nagy a hó, a férfiak úgy döntenek, megállunk egy autós pihenőnél, hogy felszereljék a hóláncokat. Kihasználom az alkalmat, járok egyet a környéken, a parkoló mögötti erdőben. A mohát fedő pelyhek érintetlenek, időnként hallani, ahogy a fák tetején összegyűlt hóhalom tompa puffanással lezuhan a földre. Megfordulok: a horizonton a szalagkorlát mögött a téli tenger nyugodt, csendes, nagyon kék. Akármerre nézek, emlékörvények szippantanak be. Bezárom a szívemet, és hátat fordítok a tengernek.

Az erdőben magasan áll a hó, a rönkök és a letört ágak között nehezebb haladni, mint gondoltam. Valahol egy vadmadár éleset sikolt és felszáll. Megállok és fülelek. Csend van, mintha nem maradt volna élő lélek ezen a világon. Ha becsukom a szemem, hallom a közeli országúton elhaladó autók hóláncainak csörgését. Hova mennek és kik ők? Nem tudom. Azután az apám hívó hangját hallom a parkolóból.

Áthaladunk a hágón, időben érkezünk a reptérre, és miután átesünk az összes formalitáson, elindulunk a beszállókapu felé.

– Viszontlátásra –  köszön el apám Aki szüleitől.

– Viszontlátásra – feleli mosolyogva az ő papája. – Aki boldog lesz, hogy Sakutaro velünk jön.

Nézem a kicsi, gyönyörű brokátszövettel letakart urnát az anyja karja között. Aki valóban ott van?

Kicsivel a felszállás után mély álomba zuhanok. És álmodok. Akiról álmodok, amikor még jól volt. Az álmomban nevet. Azzal a vidám, de mindig egy kicsit aggodalmas arccal. Engem hív:

– Sakuchan! – és a hangja tisztán cseng a fülemben. Bárcsak az álom lenne valóság és a valóság álom!

De nem így van.

Sírva ébredek megint. Ennek a sírásnak semmi köze a szomorúsághoz. Ahhoz hogy egy ilyen édes álomból visszatérjek a valóságba, át kell kelnem egy szakadékon, és ehhez könnyek kellenek. Még nem szoktam hozzá.

Havas télből indultunk, és egy turistaparadicsomban landolunk, ahol nyár közepén járunk és tűz a nap: Cairns csodálatos város a Csendes óceánnal szemben. Az út mentén buja pálmák, a luxusszálloda körül a tengeröbölnél minden telezsúfolva a trópusi növények szinte fullasztó zöldjével. Lent a mólóknál ringnak a kisebb-nagyobb kirándulóhajók. A taxi, ami a szállodába visz minket, végiggördül a virágszegélyes tengerparti sétányon, ahol sokan élvezik az esti sétát.

– Olyan, mintha Hawaiin lennénk… –  jegyzi meg Aki anyja.

Nekem viszont olyan, mintha egy elátkozott városba érkeznék. Minden olyan, mint négy hónappal ezelőtt. Ez alatt a négy hónap alatt csak az évszak változott: Ausztráliában a tavaszból késő nyár lett. Minden itt van. De mégis…

Az elképzelés az, hogy egy éjszakát töltünk a szállodában, és a reggeli járattal indulunk tovább. Nincs időzóna eltérés, ugyanannyit mutat az óra, mint Japánban. Vacsora után az ágyra vetem magamat, a plafont bámulom és kiürítem az agyamat. Azt hajtogatom magamban, hogy Aki már nincs

Aki akkor sem volt velem, amikor iskolai kirándulásra jöttünk ide, ő Japánban maradt. Egy Ausztráliához közeli japán városból egy Japánhoz közeli ausztrál városba: a gép le sem száll tankolni. Furcsa, ahogy ez a város bejött az életembe! Azt gondoltam, ez igazán szép hely, minden olyan érdekes, szokatlan, új. Mert az, amit láttam olyan volt, mintha általam Aki is látná. Most viszont csak én látom, de nem érzek semmit. Mit kellene itt néznem?

Nos, ezt jelenti az, hogy ő már nincs, ezt jelenti, hogy elveszítettem. Nincs már semmi, amit látnom kellene. Sem Ausztráliában, sem Alaszkában, sem a Földközi-tengeren, sem a Déli-óceánon. Bárhova megyek a világban mindig ugyanaz lesz. Lehet akármilyen fenséges egy táj, bármilyen csodálatos egy panoráma, az én szívemet nem hatja meg, és semmi nem vidítja fel. Elhagyott az, aki értelmet adott annak, hogy nézzek, lássak, felfedezzek… éljek… Aki már nincs mellettem.

Négy hónap alatt történt minden, négy hónap – egy évszaknyi idő. Túl gyorsan történt minden és egy lány örökre elment. Milyen jelentéktelen veszteség a hatmilliárd emberhez képest, akik benépesítik ezt
a világot. De itt nincs hatmilliárd ember, itt én vagyok, és a halál szorítása minden egyéb érzésemet elnyeli. Nos, itt vagyok én. Én, aki nem látok nem hallok, és nem érzek már semmit. De tényleg itt vagyok? És ha nem vagyok itt, akkor hol vagyok?

1/2.

Aki és én 1984-ben a középiskolában, az alsó tagozat második osztályában találkoztunk először.{1} Addig soha nem láttam és nem is hallottam róla. A sors fintora, hogy jó kilenc különböző feladatra is osztályképviselőnek  jelölt ki minket a tanár.
Az első megbízatásunk az volt, hogy az iskola nevében meglátogassuk Oki  nevű társunkat, aki az év elején kórházba került lábtöréssel. Útközben az osztályban összeadott pénzen süteményt és virágot vettünk. Oki az ágyon feküdt, a lába hatalmas gipsztömbbe rögzítve.

Erről a fiúról, aki a tanév kezdetén rögtön kórházban kötött ki, szinte semmit sem tudtam, ezért Akira hagytam, hogy foglalkozzon vele, mivel ők már előző évben is egy osztályba jártak. Ők ketten beszélgettek, én meg közben a várost néztem a harmadik emeleti ablakból. Az utca túloldalán, volt egy kisebb bevásárlóközpont, egy virágos, egy zöldséges, egy cukrászda és még egy pár üzlet. A távolban, a dombon emelt vár fehér bástyája kikukucskált a tavaszi díszbe borult fák zöldje közül.

Oki, aki addig Akival beszélgetett váratlanul azt kérdezte tőlem:

– Matsumoto, a keresztneved Sakutaro, igaz?

– Igen – feleltem és visszafordultam az ablaktól.

– Nem érték be kevesebbel, mi?

– Hogy érted?

– Ugyan már, a Sakutaro nevet Hagiwara Sakutaro{2}, az író miatt kaptad, nem?

Nem feleltem.

– Tudod, hogy engem hogy hívnak?

– Ryunosoke, nem?

– Pontosan. Oki a Ryunosoke becézése… Ryunosoke, mint Akutagawa{3}.

Végre megértettem, hogy hova akar kilukadni.

– A szüleink nyilvánvalóan rajongtak az irodalomért, az enyémek legalább annyira, mint a tieid – jelentette ki elégedetten.

– Az én esetemben a nagyapám volt rajongó – pontosítottam.

– Ő választotta a nevedet?

– Igen.

– Szóval ő jelölte ki az életed. Most aztán írónak kell lenned  – nevetgélt.

– Mindenesetre neked bejött ez a Ryunosoke, nem?

– Miért?

– Képzeld, ha egy pankrátorról neveznek el!
Az mekkora szívás lenne – vágtam vissza.

Erőltetetten mosolygott:

– Ugyan már! A szüleim soha nem neveztek volna el így.

– Oki, a Pankrátor – folytattam rendíthetetlenül. – Az iskolában mindenki ezzel csúfolt volna. Utálnád a szüleidet, ámde profi pankrátor lenne belőled.

– És miért pankrátor?

– Mert volt pár híres pankrátor, akik sztárok voltak. A neved kijelöli az életedet, nem?

– Hát talán..

Aki elrendezte a virágot, amit hoztunk egy vázába. Én meg Oki kinyitottuk a süteményes dobozt és kekszet ropogtatva még elbeszélgettünk egy kicsit az irodalomkedvelő szülőkről. Amikor indulni készültünk Oki azzal búcsúzott tőlem:

– Látogass meg máskor is! Nagyon unalmas egész nap aludni.

– Jönnek majd a többiek is, felváltva hozzák
a leckét.

– Hát, ezért kár lenne fáradozniuk.

– Ugyan már, gondolj bele, micsoda lehetőség ez Sazakinak és a barátnőinek is –  mondta Aki felemlegetve a leghelyesebb lányt az osztályban.

– Irigyellek! – cukkoltam, de Oki nem vette a lapot.

– Semmi közöd hozzá – morogta, de közben vigyorgott a bajsza alatt.

A kórházból hazafelé menet hirtelen támadt egy ötletem, és megkérdeztem Akit, hogy nincs-e kedve felmenni a várdombra. A kendókört már lekéstem, de még volt egy csomó idő vacsoráig. Igent mondott, és tétovázás nélkül követett. A dombtetőre fel lehet jutni az északi és a déli oldalon is; mi dél felől vágtunk neki, arra köztudottan szűkebbek az ösvények és kisebb a forgalom. Félúton egy parkban futnak össze az ösvények. Lassan másztunk felfelé, és közben beszélgettünk is kicsit.

– Szereted a rockzenét, igaz? – kérdezte Aki

Meglepetten pillantottam rá. –  Persze. Miért kérded?

– Látom, ahogy cd-ket cserélgetsz a barátaiddal.

– Te nem hallgatsz rockzenét?

– Nem szeretem, szétmegy tőle a fejem.

– A rocktól?

– Igen, megfekszi a gyomrom, mint a curryszószos bab, amit a menzán adnak.

– Hmmm….

– És az iskolai kendó körbe jársz, igaz?

– Igen.

– Ma kihagytad?

– Már leadtam az igazolást a mesternek.

– Furcsa – mondta Aki, miután gondolkozott egy kicsit a hallottakon. – Mármint hogy valaki kendózik, otthon meg rockot hallgat! Két annyira különböző dolog!

– Amikor a kendóban megütjük az ellenfél sisakmaszkját az agy kitisztul… pontosan úgy, mint a rock hallgatása közben.

– Mert különben ködös vagy?

– Te soha nem vagy az?

– Csak nem értem mit jelent kitisztulni.

– Tulajdonképpen én sem.

Séta közben betartottuk az egy felsős fiú és lány között illendő távolságot. Pedig a hajából édes, finom illat szállt, samponé vagy talán balzsamé. Nagyon más, mint a kendóruhák bűze. Ha én is ilyen illattal fújnám be a testemet, talán én sem akarnék rockot hallgatni vagy karddal ütni az ellenfelet.

Feljebb merészkedtünk a vöröses földbe vájt kőlépcsőkön, amelyek az év minden szakában nedvesnek tűntek a mindent beborító mohától. Aki váratlanul megállt.

– Hortenziák!

Körülnéztem és valóban: az ösvény és a jobb oldali sziklák között egy hortenziabokor rejtőzött foltos levelekkel és tele pénzérme nagyságú bimbókkal.

– Imádom a hortenziákat – mondta lelkesen. – Ha kinyílnak, eljössz velem megnézni a virágokat?

– Igen – feleltem. – Mindjárt felérünk a csúcsra.

1/3.

A házunk a városi könyvtár tulajdonában álló területre épült. A nyugati stílusú kétemeletes épületek egyidősek lehetnek a Rokumei-palotával és a többi, a huszadik század elején emelt épületekkel. Részei lettek a város kulturális örökségének, ami azt is jelenti, hogy a bennlakók nem újítgathatnak rajta kedvük szerint. Jól hangzik ugyan, hogy kulturális örökség, ám benne lakni már nem olyan vidám dolog. A nagyapám azt fontolgatta, hogy mihamarabb átköltözik máshova, mert szerinte ez a ház egyáltalán nem illik egy öregember életviteléhez. Hozzáteszem, senkiéhez nem illik, függetlenül életkortól és nemtől. Sajnos az apám ház iránti rajongása idővel mániává fajult és az anyámat is megfertőzte. Pechemre.

Nem tudom pontosan, hogy végül is hogy keveredett ide a családom. Az apám hóbortján túl talán azért, mert az anyám könyvtárban dolgozott. Vagy talán a nagyapám bizonyos kapcsolatai révén, aki fontos politikus volt. Semmi esetre sem érdekelt a háznak a titokzatos múltja, soha nem kérdezősködtem róla. A lakásunk és a könyvtár között nagyjából három méter lehet a távolság, és az első emeleti szobámból belelátok annak a könyvébe, aki az alattunk ül le olvasni… oké, némi túlzással.

Mindenesetre rendes gyerek vagyok, ha nem is látszik: amióta felsős lettem, ha nem az iskolai szakkörökben voltam, az anyámnak segítettem.
A legzsúfoltabb időszakokban, mint a szombat délután vagy az ünnepek alatt beolvastam a számítógépbe a kölcsönzésre váró könyvek vonalkódját, a visszahozott könyveket kocsira raktam és a helyükre vittem… csodálatraméltó lelkiismeretesség. Nem lévén árva apai ágon, nincs okom önkéntes munkát végezni, így én is jogosult voltam napidíjra, amit teljes egészében cd-kre költöttem.

Közben Aki és én tartottuk a kapcsolatot, mint osztályképviselők. De csak úgy. Nagyon sok lehetőség adódott a találkozásra, de bennem még nem tudatosult, hogy különböző neműek vagyunk. Sőt, talán pont azért nem is észleltem ennek a varázsát, mert mindig egymás közelében voltunk. Az osztályban sokaknak tetszett Aki, helyes és szimpatikus lány volt, jó tanuló. Így aztán óhatatlanul irigység és utálat tárgya lettem: tornaórán, amikor kosaraztunk vagy fociztunk mindig volt valaki, aki direkt nekem jött, aki belém rúgott. Nem volt egyértelmű betámadás, de rosszakarattól bűzlött. Az elején nem is értettem: valakinek baja van velem, pont és kész. Már a gondolat is bántott, hogy ki tudja, milyen titokzatos okból valaki gyűlöl engem.

A szorongásom végül nagyon egyszerű módon oldódott fel, egy elég jelentéktelen incidensnek köszönhetően. A második negyedévben a Kultúra Ünnepére az évfolyamon minden osztálynak egy színielőadással kellett előrukkolnia. A mi osztályunk, pontosabban a lányok, a Rómeó és Júliát választotta. Ugyancsak a lányok javasolták Júlia szerepére Akit; viszont Rómeó szerepét egyik fiú sem vállalta el, így aztán – erősen kifogásolható kritériumok alapján – az osztályképviselőre sózták, azaz rám.

A lányok felügyelete alatt a próbák eléggé jó és szórakoztató hangulatban zajlottak. Aztán egyik nap, a híres erkélyjelenetben, amikor Júlia azt mondja: „Ó, Rómeó, mért vagy te Rómeó? Mondj le nevedről, tagadd meg apádat – vagy esküdj meg, hogy örökké szeretsz…”, mindenkinek feltűnt, hogy az eleve mindig komoly Aki, milyen nagy átéléssel szavalja ezt a szöveget. És amikor az igazgatónő, aki a dajka szerepében a guest star volt, odaért a szövegében, hogy: „Olyan igaz, mint hogy szűzen születtem”, a nézőtér dörgő nevetésben tört ki. De a java még hátra volt. A jelenet, amelyben Rómeó és Júlia a hajnalt várják a lány szobájában. Júlia azt mondja: „Menj, látod, egyre több a fény”, mire Rómeó azt suttogja a lánynak: „De egyre sötétebbet látok én…”{4} Rómeó menne, aztán inkább maradna, a két szerelmes egymás szemébe néz és… a jelenetnek. egy csókkal kell zárulnia.

– Vigyázz, ne borulj nagyon össze a Hiroséval – szólt oda nekem az egyik fiú.

– Ne bízd el magad, csak azért, mert jobb tanuló vagy nálunk – szúrt oda egy másik.

– Miről beszéltek?

– Te csak kussolj! – azzal a mellettem álló váratlanul gyomorszájon vágott.

Csak egy figyelmeztető ütés volt, és mivel reflexszerűen megfeszítettem a hasizmaimat, zokszó nélkül elviseltem. Ők ketten sarkon fordultak és elégedetten távoztak. És minden megaláztatás ellenére én is elégedett voltam, mert végre leesett a tantusz, hogy mi nem stimmelt az utóbbi időben. A kémiában, ha a kellő mennyiségű savat adunk egy vörös lúgos fenolftalein oldathoz, az oldat semleges lesz és átlátszó. Ugyanilyen módon vált ekkor minden kristálytisztává és világossá. Újra és újra csak arra bírtam gondolni, hogy ezek irigyelnek engem! Irigyeltek, mert én és Aki mindig együtt voltunk!

Ami Akit illeti, róla az a hír járta, hogy egy végzős fiúval jár. Nem mintha nyomoztam volna utána, hogy van-e valaki az életében rajtam kívül: csak hallottam, amikor erről beszéltek a lányok. Azt mondták, hogy jóképű fazon, magas és kosárlabdázik. „Na, ne vicceljetek már… egy igazi férfi kendózik, nem pedig kosarazik!”, gondoltam én.

Ekkoriban Akinak az volt a szokása, hogy bekapcsolt rádió mellett tanul. Ismertem a kedvenc műsorát, egy csomószor meghallgattam: egy fiú és egy lány – mindkettő intelligenciahányadosa nullával egyenlő – azzal szórakoztak, hogy levelezőlapon üzentek egymásnak, amit  aztán egy nagyon erős r hangzókat pergető dj olvasott fel. És jött a következő fiú-lány páros. Nos, az életem első rádiós üzenetét Akinak írtam. Magam sem tudom, miért tettem. Talán csak azért, mert piszkálni akartam egy kicsit, hogy egy végzőssel állt össze. Talán azért, mert miatta cseszegettek, és ezt még nem emésztettem meg. Vagy, és ez a legvalószínűbb, azért, mert szerettem őt, csak még nem fogtam fel.

Szenteste volt, és aznap a rádióműsor szuperprogrammal kecsegtette a hallgatókat: Különleges ajánlatok karácsony szerelmeseinek. nyilvánvaló, hogy ez alkalommal az üzenetek háromszorosa érkezik a stúdióba. Így aztán, hogy biztosan felolvassák az én üzenetemet is, azt mondtam magamnak: olyat kell írnom, ami nagyot robban.

– És most jöjjön a következő levlap, feladója Rómeó a második D-ből. Most A. H.-ról szeretnék mesélni, aki az osztálytársam. Hosszú hajú, csöndes lány. Az arca Nauszikára emlékeztet A szél harcosaiból, csak ő olyan törékeny. Vidám természet, mindig ő az osztály képviselője. A kultúra ünnepére novemberben a Rómeó és Júliát kellett színre állítanunk.
Ő volt Júlia, és én Rómeó. De már a próbák kezdete óta sokat hiányzott, egészségügyi okok miatt. Nem volt mit tenni, helyettesíteni kellett, így nekem egy másik Júlia jutott. Csak később tudtam meg, hogy leukémiás. Még most is kórházban van, kemoterápián. Az egyik osztálytársunk elment meglátogatni,
ő mesélte, hogy kihullott a hosszú haja, és olyan sovány, hogy nem lehet ráismerni. Lehet, hogy a kórházi ágyban tölti ezt a szentestét is. És lehet, hogy hallgatja a műsort: neki szeretném ajánlani, aki nem lehetett Júlia, a Tonightot a West Side Storyból.

Másnap az iskolában Aki félrehúzott:

– Mi ez a sztori? Az az üzenet tegnap a rádióban… te voltál az, igaz?

– Ugyan már, miről beszélsz?

– Ne add a hülyét. Rómeó a második D-ből…! És hogy jön ide a leukémia? Mindent kitaláltál, mi? „Kihullott a hosszú haja, és olyan sovány, hogy rá sem lehet ismerni…”

– De az elején bókoltam neked!

– Igen, igen… egy törékeny Nauszika!– sóhajtott. – Figyelj Matsumoto, nem érdekel, miket irkálsz rólam. De a világban egy csomó beteg ember valóban szenved. Utálatos dolog, hogy az ő szenvedésüket használtad fel a szánalmas történetedhez, még ha csak vicceltél is.

Nem esett jól a kioktatás, de tetszett, hogy miattam lett ideges. Mintha a lelkemben friss szél támadt volna attól, hogy a szimpátián túl végre úgy láttam őt, mint egy lányt.

1/4.

A következő évben különböző osztályba kerültünk, de mivel mind a ketten osztályképviselők voltunk, hetente legalább egyszer találkoztunk a gyűléseken, a tanítás után. És Aki az első negyedév vége felé elkezdett könyvtárba járni. Sőt nyáron minden nap eljött. Ami engem illet, én, a kendó megyei bajnokság végeztével a nyári szünet alatt délutánonként keményen dolgoztam, hogy keressek. Reggelente a felsős felvételi vizsgákra készültem, a légkondicionált olvasóterembe jártam tanulni. Így gyakran előfordult, hogy találkoztunk ő meg én, és ilyenkor együtt tanultunk vagy beszélgettünk, a szünetekben meg fagylaltot ettünk.

– Furcsa, de egyáltalán nem vagyok feszült – mondtam egyik nap. – Lehet, hogy azért, mert már elkezdődött a szünet, de képtelen vagyok a tanulásra koncentrálni.

– Hát, neked már nem kell annyira igyekezned, végül is már egyenesben vagy, mondhatni a biztonsági zónában, nem?

– Nem, nem erről van szó. Most olvastam a Newtonban, hogy 2000 körül egy kisbolygó valószínűleg össze fog ütközni a Földdel, és tönkreteszi az ökoszisztémát.

– Nahát – kommentálta Aki, és a nyelve hegyével megnyalta a fagyistölcsért.

– Nem lesz elég egy „nahát” – figyelmeztettem komolyan. – Az ózonréteg évről évre vékonyabb lesz, az amazonasi esőerdők egyre fogynak, és ha ez így megy tovább, mire megöregszünk, képtelenség lesz a földön élni.

– Teljes katasztrófa!

– „Teljes katasztrófa” – utánoztam Akit. –  Úgy látom, nem igazán ráz meg téged ez a kilátás.

– Bocsáss meg – mondta ő. – De nekem ez nem tűnik túl valóságosnak. Neked igen?

– Hát, ha így kérdezed…

– Igazam van, nem?

– Lehet, hogy most nem tűnik valóságosnak, de előbb vagy utóbb észre fogjuk venni.

– Jól van, de most mi a probléma?

Aki szájából hallva a kérdést úgy tűnt, hogy valóban nincs semmi probléma.

– Nincs értelme azon aggódni most, hogy valamikor valami történni fog.

– Tíz egynéhány évről van szó…

– Amikor mi huszonöt évesek leszünk…? –  Elmerengett a távolba. – Nem tudhatjuk, mi történik addig, sem te, sem én.

Hirtelen eszembe jutottak a hortenziák a várdombon. Amióta ott jártunk, legalább kétszer virágot bontottak, de még nem mentünk vissza megnézni. Annyi dolgom volt mindig, hogy teljesen elfelejtkeztem róla, és Aki is. És akkor arra gondoltam, hogy a hortenziák a dombon 2000 nyarán is virágozni fognak, és akkor is, amikor az a bolygó a Földnek ütközik, és akkor is, amikor az ózonréteg tönkremegy. És ha bármikor el akarunk menni megnézni őket,  a hortenziák ott lesznek, ott várnak minket.

És így telt a nyaram, könyvek között, kínzó környezeti problémák, germán hordák pusztítása, a hatalomra kerülő Cromwell, valamint egyenletek és egyéb nyalánkságok társaságában. Időnként elmentem az apámmal horgászni. Új cédéket vásároltam. És Akival beszélgettem, és fagylaltot ettünk.

Az egyik nap a szokásos szünetben úgy szólított meg, hogy „Sakuchan”, mire majdnem félrenyeltem a fagyit.

– Mi ez az újítás?

Aki nevetett.

– Nem így szólít mindig az anyád, Matsumoto?

– De te egyáltalán nem az anyám vagy!

– Mindegy, úgy döntöttem, mától én is úgy hívlak, hogy Sakuchan.

– Bizonyos döntéseket nem hozhatsz meg csak úgy, magadtól.

– De már döntöttem!

Ahogy ezt, úgy minden mást is eldöntött Aki, olyannyira, hogy egy bizonyos ponton már azt sem tudtam, ki vagyok én.

Nem sokkal a vakáció után, az egyik reggel Aki egy füzettel jelent meg az iskolában.

– Tessék – mondta, és átnyújtotta a padon keresztül.

– Mi ez?