Copyright © Barát Enikő, 2024

A szerző eddig megjelent művei:

Hazugok, 2019

Megtörtek, 2020

Szinglik 1–4., 2020

Árvák, 2020

Vándorok, 2021

Szépségek, 2021

Szavak, 2021

Társkeresők, 2022

Visszatérők, 2022

Vallomások, 2022

Hazugok (bővített kiadás), 2023

A telepi lány, 2023

Megtörtek (bővített kiadás), 2023

Szerkesztés és korrektúra: Maraton Kiadó

Borítótervezés: Tabák Miklós

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Maraton Kiadó, Szentes, 2024

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.maratonkiado.hu

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-82083-9-0

A regény történetét valós személyek és események ihlették, ám a történetben való szerepük az élet megtörtént eseményeinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozása.
A cselekmények létező helyszíneken játszódnak, ám azok a történettel összefüggésbe nem hozhatók. A műben használt nevek és pozíciók mindennemű hasonlósága a valósággal pusztán a véletlen műve.

†
Bene Laci barátomnak

Az utolsó találkozásunk alkalmával mondtad, hogy egyszer írjalak bele valamelyik könyvembe, vagy legalább ajánljam neked, mert szerinted az, akinek könyve van, vagy az, akinek a neve szerepel egy könyv lapjába vésve, halhatatlanná válik. Márpedig az menő. Még azt is említetted, hogy ne valami átlagos, romantikus történetbe tegyelek bele, mert Te egy átlagos, romantikus férfi vagy, és azokat a nők nem kedvelik. A rosszfiúkra buknak. Azt javasoltad, inkább valami akciókönyv legyen, hogy úgy érezd, kelendő vagy benne. Jókat nevettünk akkor ezeken a badarságnak tűnő dolgokon.

Egy hónappal később pedig itthagytál bennünket…

Tudod, azóta nem telik el nap úgy, hogy ne jutna eszembe a halhatatlanságod. Mert Te vagy a példája annak, hogy az embert nem a lapokra nyomtatott betűk tartják életben, hanem a szívek, amikbe belevéste magát örökre. Márpedig annyi szív, amely téged őriz, keveseknek adatott meg. Talán pont azért, mert az átlagos és a romantikus, ahogy Te fogalmaztál, igenis szerethető. És remélem, ezzel az írásommal bebizonyítom Neked innen lentről, hogy lehetnek kelendőek az olyan csodálatos szívű férfiak is, mint Te vagy.

Bízom benne, hogy segíted ennek a könyvnek az útját odafentről. Köszönöm az ihletet, amit adtál. Romantikus akciókönyv. Benne egy olyan varázslatosan átlagos férfival, amilyennek mi, emberek tartunk Téged, életünk minden egyes napján, még akkor is, ha már nem láthatunk.

Köszönöm a mondatot, amit Tőled hallottam először, és amit szívemben őrzök minden pillanatban: „Te vagy a városunk büszkesége, és büszke vagyok, hogy ismerhetlek!” Köszönöm az életnek, Laci, hogy olyan szerencsés vagyok, hogy én ismerhettelek Téged!

Végül pedig köszönöm, amit Tőled kaptam! Tudom, hogy Te küldted!

És ne aggódj, mindig is menő voltál!

Isten is a jókat szereti!
Belle

Az, hogy emlékszel majd rám,
az éppen az a halhatatlanság,
amire nekem szükségem van.

CLAUDIA GRAY

1. fejezet

Iskra

– Da{1}! – szólok bele a telefonba határozottan.

– Ööö…bozhe moy{2}! Felvette… üdvözlöm… én egy hölgyet keresek, nem tudom, jók-e az információim…

Javarészt így kezdik a beszélgetést. Meglepődve, hogy felvettem. Majd zavartan. Frusztráltan, hiszen tudják, innen nincs visszaút. Szinte látom magam előtt, ahogy közben hátra-hátrapillantanak a válluk felett. Félnek, nehogy valaki meghallja őket.

– Jók!

Egy megkönnyebbült sóhajt hallok.

– Én nem tudom ezt… szóval, hogy mások ezt miként szokták… a nevem…

Ennek sincs sok esze. Fogalmam sincs, mi készteti a nőket arra, hogy jóval több információt osszanak meg önmagukról, mint amennyire szükség van.

– Melyik városban él? – vágok közbe a kérdésemmel, mielőtt kimondhatná a nevét.

Arról beszéljünk, ami fontos. Minden más felesleges.

– Ööö… én… Vlagyimir…

– Foglaljon asztalt egy hét múlva keddre a White Rabbitbe, Moszkvában. Két fő, este hét óra!

Hallom, ahogy szöszmötölni kezd. Szaporább a légzése. Papírért kotorászik és tollat keres. Felkészületlen. Amatőr.

– A White Rabbitbe… ööö… oda várólista van…

– Ha a névjegykártyám tartja a kezében, elég befolyása és pénze van, hogy magának ne legyen várólistája!

– Na de hogy találom meg? Azt sem tudom, hogy néz ki és…

– Én megtalálom magát!

– De hát maga se tudja, én hogyan nézek…

Bonyolult alany!

– Moszkva. White Rabbit. Jövő kedd. Este hét. Két fő. Mondja, hogy egy régi barátnőjével találkozik! Az előleg negyedmillió rubel, készpénzben. Álcázza ajándéknak!

Olyan nyugodtan bontom szét a vonalat elköszönés és további információ nélkül, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Nekem speciel az is.

Nincs ínyemre a felesleges bájcsevej. Különösen nem azokkal a nőkkel, akik az ügyfeleim lesznek. Sikertelenséggel járna, ha egy pillanatig is azt hinnék, cinkostársat bérelnek fel. A dolgom végzem, nem pedig a vállam tartom a panaszkodásuknak és siránkozásuknak.

Kinyitom a fekete bársonnyal bevont, aranykapcsos, vaskos jegyzetfüzetem és a következő új, üres oldalra felírom az adatokat a saját módszerem követve:

Mi, nők, mily bonyolult lélekkel születünk.
Pedig nem vágyunk másra, csak egy férfi ölelő karjára.
Végül, amikor az érzést tisztának érezzük,
Rá kell jönnünk, csak menekülnünk szabadna.
De olyan volna végig áldozatnak lennünk,
Mintha másodsorból néznénk csak, ahogy lemegy a nap.

Néha elgondolkodom a verseimet nézve, hogy egy kódszakértő, vagy rejtjelolvasó valóban olyan villámgyorsan tudná-e megfejteni, mint ahogyan azt tartják magukról. Elővigyázatos vagyok. Nyomokat sem hagyok magam után, de nekem is kell a jegyzetelés. Tehát az ügyfél bonyolult. Vagyis sokat beszél. Hezitál és bizonytalan. Mondhatnám azt is, hogy veszélyes, de ismerem már annyira az embereket, hogy azt mondjam, inkább csak fél. De nem tőlem. Gyorsan átfutom a verset még egyszer, bár nem szoktam téveszteni, az önellenőrzés eredményezi a kiválóságot. Tiszta – fehér, menekül – nyúl, másodsor – a hét második napja, vagyis kedd, lemegy a nap – este hét óra.

Becsukom a jegyzetfüzetem. A könyvespolchoz sétálok és leveszem Lev Tolsztoj Háború és Béke című regényét. Kinyitom, majd az első lapokon túllapozva, a könyv lyukas közepébe rejtem a bársonyborítású, fekete bűntársam. Ugyanúgy helyezem vissza a polcra az eredeti művet, mint előtte. Minden könyvrajongó elásna élve, ha tudná, hogy kivágtam a világ egyik legszentebb regényének, az egyetemes irodalom egyik legkiemelkedőbb művének majdnem a teljes belsejét. Csakhogy, nem tudják!

Megy egy film a televízióban, de nem nézem, csak hallgatom, miközben elkészítem a vacsorám. A tányérom olyan, mint az életem. Tervezett, pontos és hibátlanul összeállított. Tudom, mi miért van rajta, mit miért fogyasztok el, ahogyan azt is, melyiknek milyen hatása lesz rám a jövőben. Gondosan válogatom össze, amit megeszek. Az ételt lehet habzsolni, vagy a magunk javára fordítva, élvezettel fogyasztani, kinyerve belőle mindent, ami jó, kivágva a rothadt részeket.

A vacsora után a fürdőbe megyek, hogy vegyek egy forró zuhanyt. Miután szárazra törlöm a testem, egy puha köntösbe bújok. A tükör elé ülök, majd először gondos figyelemmel behelyezem a zöldszínű kontaktlencsét a szemembe. Utána a fésű és csatok segítségével lelapított hajamra húzom az erős anyagú hajhálót, végül a már előre kiválasztott szőke parókát a fejemre igazítom, és a tökéletes tartás érdekében le is ragasztom. A sminkemnek olyan természetesnek kell látszódnia, mintha nem lenne rajtam semmi, elvégre, ki megy futni vörös rúzst és erős tusvonalat viselve. Ezúttal kissé sápadt arcbőrt festek magamnak. Szerencsére az időjárás engedi, hogy kesztyűt húzzak majd, így a testem többi részének átszínezésével nem kell bajlódnom.

Egy órával később elégedetten nézek a tükörbe, ahonnan egy zöld szemű, szőke hajú, beesett arcú, sápadt nő néz vissza rám.

Felállok és az öltözőszobám kanapéjához lépek, ahol a már előre kikészített futóruhám várakozik. Belebújok a fekete, belül bélelt szettbe, majd egy fekete zsebes, vékony kabátot is a tetejére veszek. Egy sportcipővel a lábamon és egy baseball sapkával a fejemen tökéletesítem az álruhám. A megjelenésem hibátlan. Mielőtt kilépnék az ajtón, még egyszer, utoljára ellenőrzök mindent. Ahogy szétnyitom az edzőtáskám, látom benne a törölközőt, két vega szendvicset, egy üveg vizet és egy női névre szóló sportkulacsot. Persze ez nem az én nevem. Behúzom a cipzárt, a vállamra veszem a táskát, majd kilépek a Prime Park egyik harmincötemeletes tornyában lévő lakásomból. Több otthonom is van. Otthon? Inkább helyek, ahol alkalmanként többet tartózkodom.

A garázsban álló autóm hátsó ülésére teszem a sporttáskát, majd indulás előtt beállítom a gps-t Rjazany úticélra. Ha minden simán megy, akkor bő négy óra vezetés áll előttem.

Egy új ügyféllel találkozom abban a városban. Szűkszavú volt a telefonhívás során, csak a lényegre hagyatkozott, ami ritka. Tudta, kivel és mit beszél. Kerülte a felesleges köröket, nem volt bizonytalan vagy zavart. Nem tisztem kedvelni senkit, jobbára kifejezetten semleges érzésekre összpontosítok a munkám során az ügyfeleimmel szemben. Ezúttal azonban megjegyeztem, hogy a nő kivételesen okos és tudatos. Kevés van belőle. Épp ezért emlékszem a két héttel ezelőtti beszélgetésünkre tisztán:

– Őriznek. A várost nehezen tudom elhagyni.

– Hobbi?

– Futás!

– Hol?

– Mindig máshol. Két hét múlva szerdán a Tspkio parkba megyek reggel hatkor.

– Bemelegítő idő? Futó- és nyújtóidő?

– Csak pár perc. A futásom fél óra, levezetés maximum öt perc.

– Zsebkendők közé írja az adatokat. Az előleg negyedmillió rubel. Hamarosan kap egy üzenetet egy számlaszámmal. Oda utal a következő két hétben négy részletben. Ha kérdezik, mondja, hogy új pszichiátere van! Az üzenetet pedig törölje!

Ugyanúgy bontottam a vonalat, mint bármikor máskor.

Konkrét vagyok és érthető. Ha valaki nem figyel, az nem az én problémám.

Emiatt a nő miatt indulok most útnak. Éjfélkor. Szeretek utazni. Nem számít, hogy éjszaka vagy nappal van. Ilyenkor csend és béke honol, le tud csillapodni az elmém, könnyebben készülök fel mentálisan a feladatomra. Többször lejátszom fejben a munkámmal járó személyes találkozások minden egyes lehetséges alakulását. Jobbára úgy történnek a dolgok, ahogyan azt én előre eltervezem, de az ördög nem alszik. Így fontos, hogy nyugodt legyek és kiegyensúlyozott. Egy kis meggondolatlanság vagy hirtelenségből hozott rossz döntés is végzetes lehet. Az én szakmámnak nem kenyere a spontaneitás.

Az út egy megállóval sem több négy óránál. Nem vagyok fáradt. A munkám része, hogy az energiám jól hasznosítsam. Rjazany központi részén, egy olyan kis utcában teszem le az autóm, ahol nincsenek közkamerák, majd valamennyivel távolabb, taxiba ülök és a park környékére vitetem magam. Onnan gyalog megyek tovább, hogy ne keltsek feltűnést.

Négy fokot mutat az órám. Az eső nem esik, és négy negyvenhat volt a napfelkelte, bár a nap nem süt. Ez esetben ez kifejezetten szerencsés. A kissé ködös idő jobbat tesz. Nem nézek szét. Nem véletlenül jönnek a nők Tspkioba bátran egyedül. A park látogatóközponti része hatkor nyit. Olyankor alig vannak itt még. A belépés ingyenes. A levegő friss. A környezet tiszta, rendezett, szép. Nem utolsósorban pedig őrzött, avagy biztonságos.

Az oszlopos bejáraton át közelítem meg a helyszínt, majd elkezdem a bemelegítő feladataimat. Az órámra nézek. 6:03. Nincs ínyemre a késés. Kedvetlen félmosolyra húzom a szám, amikor egy fekete, lesötétített ablakú terepjáró lassít le az oszlopos bejárat előtt. Az egyik vaskapu már nyitva, amin keresztül én is bejöttem. Lehajolok, hogy ne keltsek feltűnést. Az újabb gyakorlat közben fejjel lefelé szemlélem, ahogy egy fekete női futócipő és egy férfi sötétkék is a betont éri, majd egy lakkozott bőrcipő is feltűnik mellettük. Tehát futás közben is kísérik. Felegyenesedem, amint átlépik a kaput. Törzsforgatást választok, miközben egy elnyújtott ásításhoz társítok mélyről jövő hangot. Remélem, hogy megkönnyíti a dolgom, és ráharap a csalimra. Nem mindenki képes felfogni, hogy vannak esetek, amikor nem lenne hátrány, ha az ügyfél használná az eszét. Feltéve, ha akad neki. Ebben a nőben azonban van némi bizodalmam.

– Másnak is korán van, ez megnyugtató! – szól felém, miközben az okosóráját nyomkodja tőlem pár méterre.

Éreztem én, hogy ravasz nő ez. Azokkal könnyebben megy a munka.

Nem hagyom abba a bemelegítést.

– Sosem értem magam ilyenkor. Választhattam volna az alvást is, nem tudom, miért nem tettem.

A férfiaknak egy dolog nem furcsa. Ha két nő beszélget.

Az ügyfelem vékony, magas testalkat. Csinos, de nem dekoratív, inkább vézna. Hosszú lába és karja modellekéhez hasonló. Szürke futónadrágot visel, fehér kapucnis dzsekivel. Majdnem derékig érő világosbarna haját csak most fogja össze. Nyaka hosszú, arccsontja éles. Szeme nagy, sötétszínű. A harmincas évei végén járhat. Elegáns mozdulatai határozottak.

Válaszomra csak elmosolyodik. Nem szól többet, én pedig elindulok futni. Nem kifejezetten szeretem, de van, hogy a munkámmal olyan kötelezettségek járnak, amiknél nem lehet mérvadó, hogy kedvelem vagy sem az adott tevékenységet. Köhögni kezdek még hallótávolságon belül.

Huszonöt perccel később ismét köhögve állok meg a kapuban. Alig három kilométert futottam. Betegségből éppen lábadozó nő benyomását keltve, ez éppen elég megterhelő. Nagy levegőket veszek, a csuklószorítómmal a kezemen törölgetem az izzadságot, miközben kicsit megemelem a sapkám.

A nyújtásnak szánt feladatok végzése közben, tíz perccel később fut be az ügyfelem. Mögötte kellő távolságot tartva a testőre. A másik ismét a kapuban várakozik mozdulatlanul.

– Nem bírta sokáig – mondja a nő, amint meglát és együttérző mosolyra szalad a szája.

Jó színésznő. Jó ügyfél.

– Még kicsit betegeskedem. Nincs egy zsebkendője véletlen? Egy zacskóval használtam el futás közben.

A dzsekije zsebébe nyúl és egy kis zacskós zsebkendőt vesz elő, amit felém nyújt.

– Tartsa meg!

– Spasibo{3}, igazán kedves!

Még néhány nagy levegőt szívok, a megfelelő karmozdulatokkal társítva, majd a fülesem ismét bedugva, elköszönök.

– Do svidaniya{4}!

Amint búcsúra inti a kezét, elfordulok és nem sietve, séta tempóban elindulok kifelé. Tudom, hogy követnek majd. Ez a nő bárkihez szóljon is, azt nem hagyják csak úgy elsétálni. Viszont, egy kis futólánynak, ha semmi gyanúsat nem csinál, nem adnak többet egy óránál az idejükből.

Tíz perc séta után térek be az egyik kávézóba. Leülök és a sapkám is leveszem, ne higgye senki, hogy bujkálás gyanánt hordom. Néha még köhintek párat, ki tudja, milyen távolságból figyelnek. Kikérek egy kávét és egy adag reggelit, majd ráérősen elfogyasztom, de több időt nem töltök el annál, mint amit egy első étkezés megkíván.

Az utcára lépve körbe sem nézek, gyanútlanul kell hazasétálnom. Addig haladok ugyanabban a tempóban, amíg egy társasház ajtaján ki nem lép valaki úgy, hogy én feltűnés nélkül be tudjak menni. Egy idősebb néni épp erőlködve tartja meg a nehéz fakaput, amikor mellé ugrom és megtámasztom. Úgy köszöntöm, mintha régóta ismernénk egymást, majd amint ő kilép az utcára, én belépek a lépcsőházba és becsukom magam mögött az ajtót.

Az első dolgom, hogy a következő utcára taxit hívjak az órám segítségével.

Jó pár perc eltelik, mire feltérképezem, hol van olyan pont az épületben, ahol nem lát meg senki. Ledobom a cipőm és a ráragasztott pipa jelet letépem, így csak egy márkátlan lábbeli marad. Sebesen húzom le a nadrágom, fordítom ki, és bújok bele ismét. A dzsekim is leveszem és mielőtt azt is kifordítom, lecipzárazom mind a két ujját, így mellény lesz belőle. A rajtam lévő hosszú ujjú felsőt is fordítva veszem vissza, így immár nem fekete, hanem zöld ruhában vagyok és hozzá színben passzoló mellényben. Az addigi belső zsebből kiveszek egy vászontáskát, és belegyűröm a sapkám, kesztyűm és kabátujjat, majd a parókámtól is megszabadulok, amit a textilek közé rejtek a zsebkendős zacskóval együtt. Kihúzom a csatokat a hajamból, és hagyom, hogy a saját, természetes barna hajam, kócosan a vállamra omoljon. Beledúrok, hogy valami formát kapjon. Várok még pár percet, és amilyen természetességgel érkeztem, úgy is távozom. Ezúttal sem nézek szét. Egy itt lakó vagyok, aki reggel bevásárolni indul, esetleg munkába, vagy csak a sarki közértbe ugrik le. Az pedig, aki az előbb bejött, egy szintén itt lakó, csak ő hazaérkezett a futásból.

Amint áthaladok az utcán és befordulok a következő sarkon, már meg is látom, ahogy egy taxi közeledik. Kilépek az útra, és ahogy lelassít, be is szállok. A kocsim parkolásának helyszínétől egy kicsit távolabbra kérem a fuvart, majd a kis utcákon gyalog fejezem be a reggeli kiruccanásom. Amint beülök az autómba, visszaveszem a szőke parókámat, és már indulok is újra Moszkvába.

Négy órával később kissé fáradtan lépek be a tizenötödik emeleten lévő lakásomba. Ledobom a sporttáskám az előszoba padlójára, kibújok a cipőmből és a konyhába megyek. A zsebkendős zacskót a pultra hajítom, majd kinyitom a hűtőszekrényt, hogy igyak egy kis narancslevet. Leülök az egyik bárszékre, bekapcsolom a tévét, és kihúzom a cetlit.

Anatolij Szolojov

Nem mondhatnám, hogy túl sok adatra van szükségem az ügyfeleimtől, hogy elvégezzem a munkám, de ennél azért többel szoktak nekem szolgálni. A gépemért megyek, majd a pultra teszem és visszaülök a bárszékre. Míg bekapcsol, teletöltök egy poharat narancslével. Beütöm a keresőbe a cetlin lévő nevet és Rjazany városát. Kétség nem fér hozzá, hogy habár Oroszország lakossága száznegyvenmillió fő felett van, másodpercek alatt tudni fogom, kit is írtak nekem erre a papírra.

Betöltve:

Anatolij Szolojov. A Szövetségi Védelmi Minisztériumhoz tartozó Légideszant Főiskola Dandártábornoka.

– Az igen! – ránézek az arcképére az előttem lévő monitoron keresztül. Felsőbbrendűséget árasztó, szigorú tekintet. Ötvenes létére is éles arcvonások, ijesztő magabiztosság. Felesége a nála tíz évvel fiatalabb Katerina Szolojova. A képeken felismerem a nőt, akivel találkoztam. Egy újabb boldogtalan asszony, aki ki akarja iktatni a férjurát. Micsoda meglepetés! – Akkor hát, igyunk magára, tábornok!

Ahogy megemelem a narancslével töltött poharam, egy névre leszek figyelmes a hírekben:

– Roman Maslov, a milliárdos acélmágnás homoszexuális botránya megrázta az orosz üzleti és médiavilágot egyaránt. Az üzletemberről kiszivárgott képek egy yachton készültek, ahol szemmel láthatóan, lenge öltözetben, félreértelmezhetetlen pozíciókban élvezi több eszkort férfi társaságát. A képek vírusszerűen terjednek a világhálón. A csatorna kereste Roman Maslov feleségét és felnőttkorú gyermekeit, ám adásunkig nem sikerült elérni őket.

– Bingó, baby! – kiáltok fel hangosan. – Erre iszunk! – mondom magamnak. Nem vagyok őrült, teljes öntudatban beszélgetek jómagammal. Mindig örülök, amikor egy munkám sikerrel zárul. Roman Maslov felesége ugyanis engem kért fel arra, hogy szabadítsam meg úgy a férjétől, hogy az természetesnek tűnjön. A csávó elmebeteg. És mind tudjuk, hogy politikusoktól válni nem lehet. Hacsak nem történik valami, ami miatt mégis. Rajtam pedig – mint az már a televízióban is látható –, nem múlt. Leteszem a narancslevet, kinyitom a hűtőt, de ezúttal nem bajlódom a pohárral. A magasba emelem a vodkás üveget, mielőtt meghúzom: – Üdv a csapatomban, Dandártábornok! – Mutatok rá a képernyőn. – Roman Maslov pipa! Maga a következő!

2. fejezet

Maxim

– Mi a helyzet, Max?

Szó szerint leroskadok a gyerekkori barátommal és mára üzlettársammal szemben lévő egyik fekete bőrfotelba.

– Semmi extra! – jobbára lemondó sóhajtás ez tőlem, mint rendes válasz.

Megdörzsölöm a szememet, fáradt vagyok és nyúzott, nincs ezen mit szépíteni. Szergej szánakozva méreget.

– Figyelj! Gáz, amit csinálsz és szerintem…

– Rohadtul elegem van, hogy mindenki úgy kezdi mostanában a mondatait, hogy szerinte! Én se mondom meg, hogy éljétek az életeteket!

– Nem is megmondani akarjuk, csak…

– Hagyjuk a faszba! Mik a számok? Az sokkal fontosabb!

– Kibaszott szarul nézel ki, azt, ha tetszik, ha nem, tudd! Ne menj így tárgyalni senkivel, mert csak elbaszod az üzleteinket. Nem fognak befektetni, ha azt látják, halálodon vagy.

– Minek nekem ellenség, ha ilyen üzlettársam van! – jelentem ki és nemtetszésre húzom a szám.

Nem elég, ami otthon van, a környezetem is ráállt, hogy megállás nélkül csesztessen. Mintha attól megváltozna bármi. Béke! Az kellene nekem, meg legalább egy hét, hogy kurvára senki ne szóljon hozzám.

– Moszkva a legjobb, arányaiban nézve is, mint mindig. Viszont Ljuberci{5} akkorát ment a hétvégén, hogy a többi csak szaladt utána – ecseteli tárgyilagosan.

– Ott volt a nagy konferencia is most, ugye?

Rémlik valami, de nem esküdnék meg rá, hogy azért volt a nagy haszon.

– Ja. Pontosabban, kettő is volt egyszerre. Az egyik négyszáz fővel ment, a másik hatszázzal. Megdobta piszkosul az amúgy is jó forgalmat. Minden estére kivették az egész bárt, négyszeres árat kértünk, mint egy éjszaka bevétele. Vitték!

Szergej Borisov nemcsak azért lett a társam, mert a gyerekkori barátom, hanem mert remek az üzleti érzéke. Mellette pedig agresszív is, ami nem hátrány a mi területünkön.

Ledobja elém a Moszkva és a Ljuberci papírjait, azok hétvégi számaival. Odahajolok, hogy átnézzem. Az összbevételre pillantva egy elismerő bólintás a reakcióm:

– Az igen! Pedig Ljuberciben sokáig nem hittem – vallom be ismét.

– Én mindig mondtam, hogy a munkásnép úgy iszik, ahogy nem szégyelli! – ereszt el egy cinkos vigyort.

– És a többiek?

– Mityiscsi, Zelenograd és Podolszk{6} is hozta a számokat. Egyik sincs a terv alatt.

Azok számait is elém tartja. El kell ismernem, hogy nem gondoltam tavaly, amikor előállt az üzleti tervével, hogy az megvalósítható lenne, mert ekkora bevételnövekedést majdhogynem képtelenségnek tartottam, de igaza lett. Ahogy beletoltuk a teljes bevétel tíz százalékát a marketingbe, özönlöttek az emberek. Benne vagyunk a tv-ben, a rádióban, és több óriásplakát hirdet minket szerte a megyében, mint a Sberbankot{7}. Jó, azért a lóvénk nincs annyi.

– Szép munka! Kaptunk már választ az új beszállítótól?

– Hívtam reggel, azt mondta, még egy napot kér a válaszra.

– Azonnal igent kellett volna mondania. Velünk dolgozni presztízs, ha féláron adná a vodkáját is az egyik legjövedelmezőbb partnerei lennénk.

Nem multi vagyunk, nincs is több tucat bárunk országszerte még, de amennyit nálunk elisznak az emberek, az tanítani való lenne. Épp ezért próbálunk egyre közelebb jutni ahhoz, hogy a gyártócégek felé meneteljünk beszállítói téren. Ugyanazt a vodkát fele annyiért beszerezni. Ez a célom hosszútávon.

– Max, ne borulj meg! – Na, baszd meg! Amikor így kezdi, olyan ötlete van, amire kapásból vágom rá, hogy nem. Aztán folytatja és jön a kurvára nem. – Akarok nyitni egy új Bestiát! – Nem. – Vagyis kettőt! – Kurvára nem.

Ugye, megmondtam?!

– Jó, hogy nem rögtön négyet! – jegyzem meg.

– Ha benne vagy, intézem! – reagál kapásból.

Felsóhajtok. Nem véletlen dolgozom Szergejjel, de ha egyszer elkapja a gépszíj, megállíthatatlan.

– És mégis, hol akarsz új bárokat nyitni?

Nem tudom, miért kérdezem meg, mert tudom, ha elindul a beszélgetés, az mindig az ő malmára hajtja a vizet.

– Moszkvában és Obnyinszkban.

– Itt már van egy Bestia, Obnyinszk pedig messze van hozzá!

– Ha tíz lenne itt, az is kevés lenne, a másik pedig csak két óra kocsival.

– Oda-vissza négy! Egy teljes délelőtt vagy délután elmegy csak az úttal.

– Felveszünk egy olyan üzletvezetőt, aki több vezetői teendő átvételére is alkalmas, így tudna működni úgy, mint a többi, ami az én irányításommal megy.

– Tudod jól, hogy erről mi a véleményem! Ha nem vagyunk ott mindenhol, kilopják a szemünket!

Nem kell ezt szépíteni. Ezt a világot éljük. Az emberek lopnak, csalnak, hazudnak. Ha nem felügyeljük az alkalmazottakat, ott vágnak meg minket, ahol tudnak.

– Azért nem minden ember gerinctelen! Túl negatív a hozzáállásod!

– Realista! – javítom ki határozottan és megint megdörzsölöm a szemem.

– Megoldom!

– Nem! Nincs rá időnk, Szergej!

Kivár egy kicsit. Tudom, mi jön!

– Neked nincs rá időd!

– Ne menjünk bele!

– Soha ne menjünk bele! Max, be kell látni, hogy ez így nem fog menni! És beszélni kell róla egyszer! Ketten kezdtünk ennek neki, de már alig lehet rád számítani.

– Akkor miért is akarsz még két Bestiát nyitni, ha már most se bírod?

– Velem nincs baj, te is tudod! Társak vagyunk, csak te örökké kihátrálsz!

De nincs kedvem ehhez a beszélgetéshez, a rohadt életbe, de tényleg!

– Nem hátrálok ki, de otthon kell lennem! Megváltoztak a körülmények!

– Ami megváltozott, az az, hogy papucs lettél, barátom!

Felpattanok a fotelből. Fasznak van kedve ezt hallgatni.

– Nem papucs vagyok, egyszerűen csak nem fogom elhagyni a feleségemet a bajban. Nem erre esküdtem!

– Valóban? – Szergej is feláll. Én elhiszem, hogy ő is kivan attól, ami az elmúlt hónapokban zajlott, de nálam senki nem viseli nehezebben, az is biztos. – És a feleséged tán arra esküdött, hogy másokkal kúrjon? Aztán, amikor kiderül és válni akarsz, álszentül nekihajt egy fának, hogy megsajnáld? Nem akart az öngyilkos lenni! Különben már túl lennénk a temetésén.

Feldühödök, de válaszolok újfent, ahogy szoktam, hátha egyszer Szergej is felfogja, hogy nem mindenki olyan szaralak, mint egyesek.

– Nem hagyom el a lebénult feleségemet, Szergej!

– A nejed nem nyomorék! Most is mondom, hogy csak tetteti! Az a nő egy igazi vipera, tesó!

– Ezt nem tudhatjuk! – felelek és visszarogyok tehetetlenségemben a fotelba.

Tudom én, hogy a feleségem hibázott. De megkapta érte a büntetését. Megbánta, amit tett. Az pedig, hogy lebénult a balesetben, minden tervemet megváltoztatta.

– Dehogynem tudhatjuk! Ne legyél már fasz, egyszerűen csak szúrj egy kést a lábába!

– Elment az eszed? – horkantok fel.

Még az ötlet is elmebeteg.

– Ha ti puhapöcsök vagytok hozzá, én vállalom! – szólal meg egy női hang mögöttem, mire hátranézek.

Vasilia áll tőlünk nem messze, keresztbe tett kézzel. Na, Szergej neje egy igazi bestia. Az elegáns, makulátlan külseje csak álca, valójában egy fenevad. A férjét imádja, így engem is bír, épp ezért olyan, mint valami testőr, csak nem verekszik. Ő fenyeget és zsarol. Szergej igyekszik kordában tartani, de nem mindig sikerül. Kétségem sincs afelől, hogy amit mondott, azt úgy is gondolja. Amúgy sem kedvelte a nejemet soha. Mindig azt mondta, megjátssza magát. Sajnos, volt benne igazság.

– Mi van Lia ötletével? Bízzuk rá, ő elintézi – mondja Szergej lelkesen, a feleségét becézve.

Vasilia közben a férje mellé ül a fotel karfájára.

– Magatoknál vagytok ti? Hogy fordul meg ilyen egyáltalán a fejetekben? Én tisztesség ember vagyok, soha nem bántanám a feleségem egy ujjal se.

– Neked nem is kell, bízd ide!

– Jó, hogy nem akarjátok megölni egy félrelépésért!

– Egyetlen szavadba kerül! – vágja rá Vasilia célratörően.

– Elég nagy árat fizetett egy hűtlenségért!

– Egy hűtlenségért? – Húzza fel a szemöldökét az üzlettársam párja. – Ne légy naiv, Max! Az kiábrándító!

Megrázom a fejem, mert megint ott tartunk, ahol nem akarok.

– Mindegy! Akkor sem játszaná el soha, hogy lebénult.

Vasilia nem osztja a véleményem, és ennek hangot is ad:

– Akarsz fogadni?

3. fejezet

Iskra

– Maga meg, hogy kerül ide? Azonnal távozzon!

Nem veszem a lelkemre ezt a goromba fogadtatást, elvégre időpont és előzetes bejelentkezés nélkül érkeztem. Ezt tetőzi, hogy olyan csendben nyitottam ki az ajtót, majd surrantam be rajta, hogy a doki csak akkor vette észre, amikor már az asztala előtt álltam koromfekete ruhában, fekete parókában, fekete kontaktlencsével. A fekete rúzsom és körömlakkom valójában csak a drámai hatás elérése végett van.

A sötét kis helyiségben csak egy irodai lámpa világít.

Mivel nem reagálok, a telefonért nyúl.

– Hívom a biztonságiakat!

A másodperc tört része alatt rántom elő a fegyverem és szemrebbenés nélkül az öregre szegezem.

– Én nem tenném, doki! – tanácsolom határozottan.

Megdermed a mozdulatra. Látom, hogy tanakodik, vajon tényleg lelőném-e. Szerintem végül a tekintetem győzi meg őket arról, hogy jobb nyugton maradni. Bár biztosan az is közrejátszik, hogy a hangtompítótól beijednek.

– Ne higgye, hogy nem lövöm le, ha szükséges! – adok a gondolatoknak nyomatékot. – Mellesleg nekem nem maga kell, úgyhogy kurvára üljön le!

Latolgat, de se így, se úgy nem megyek el anélkül, amiért jöttem. Én a végeredményre fókuszálok. Noha nem kenyerem a mindenáron gyilkolás, de ha arról van szó, nem veszem a lelkemre, ha meg kell húzni a ravaszt.

A doki remegve ugyan, de végül visszaül a gurulós irodai székébe.

Leengedem a fegyvert, hogy levegőt tudjon venni. Leülök vele szemben, és felhajítom a lábam az asztalára. Egy filmben láttam, megtetszett a mozdulat.

– Mit akar? – Kicsit tart tőlem, ez látszik rajta, bár nem annyira fél, mint mások szoktak. Edzett az öreg!

– Ami azt illeti, doki, ha tudomásom nem csal, maga az orvosa a mi Dandártábornokunknak, Anatolij Szolojovnak.

– Rosszul tudja! – vágja rá gyorsabban annál, mint ahogy kellett volna.

Mindjárt gondoltam!

– Oké! Csinálhatjuk így is! – Lekapom a lábam az asztalról, felé hajolok és a szeme közé célzom a fegyverem. – A Dandártábornok félholtra veri a nejét nagyjából havi rendszerességgel. És mivel maga házhoz megy, olyat is lát, amit senki más. A tábornok miatt nem mer jelentést írni, de én bármibe lefogadom, hogy maga sokkal okosabb annál, hogy ne legyen valami a zsebében, ha az élete egyszer veszélybe kerülne. Úgyhogy most kurva gyorsan ideadja nekem azokat a képeket, vagy golyót röpítek a fejébe, majd átkutatom az irodáját. Ha nem találom meg, amit keresek, akkor elmegyek magához és kinyírom a családját, hogy a házát is feldúrjam.

– Ha odaadom, másnapra halott ember vagyok!

– Ha nem teszi, meg sem éri a másnapot!

Tartja magát, de a homlokán megjelenő izzadságcseppek árulkodók.

– Mit akar tenni velük?

– Az nem a maga dolga. Viszont, ígérem, hogy megvédem!

– Nem tud!

– Ne becsülje alá a nőket, doki! A tábornoknak sokkal fontosabb a jelvénye és a becsülete, mint a maga élete. Nem fogja megkockáztatni, hogy azok a képek napvilágot lássanak.

Még mindig rászegezem a fegyvert és farkasszemet nézek vele, bár kettőnk közül ő egyfolytában pislog, úgyhogy ezt csak én játszom.

– Maga is alábecsüli a tábornokot!

– Oh, nem! Maga tartja túl sokra! – Meguntam a bájcsevejt, ezért kibiztosítom a fegyvert. – Három másodpercet kap!

A doki végül feláll és az egyik családi, nagykeretes képhez sétál, ami a falra van akasztva. Nem lankad a figyelmem, ki tudja, készül-e valamire. Leakasztja, majd egyetlen mozdulattal lepattintja a keret hátulját. A hátlap és a kép közé van rejtve egy vékony boríték.

– Több kreativitást vártam volna magától, doki! Legalább széfbe tette volna, vagy ilyesmi.

– Maga is ott kereste volna, ahogy más is. Aztán felszántottak volna mindent, mert nem gondolják, hogy az okos orvos képes ilyen amatőr rejtekhelyet választani.

Végül vonakodva, de átnyújtja a borítékot.

– Ugye tudja, ha hívja a biztonságiakat, miután kiléptem az ajtón, ezt megtalálják nálam, és a maga praxisának vége, amiért nem jelentette?! Úgyhogy tegyen úgy, mintha itt se lettem volna, és senkinek nem esik baja! Egy élmény volt a találkozás, doki!

Amilyen nesztelenül érkeztem, úgy is távozom. Sehol nem nézek hátra, és egyszer sem állok meg. Éjjeli egy óra van, az orvosok és ápolók javarésze alszik, odakint pedig sötét van.

Három sarokkal arrébb parkolok, egy kis utca olyan szegletében, ahová nem lát el térfigyelő kamera. Komoly meló mindig mindenre figyelni, de Oroszország nagy, úgyhogy némi precizitással az ember úgy tud elvegyülni, hogy soha nem tűnik fel senkinek.

Utazom is haza, mert délelőtt van egy tárgyalásom, de nem az eredetileg betervezett, bonyolult alannyal. Annak meghaladta a képességeit az asztalfoglalás. Ráadásul erről smst is írt, mondván, csak nagyon ritkán veszem fel a telefont. Megadott üzenetben három másik éttermet, amiből válasszak, ő bármelyikbe szívesen jön. Így kénytelen voltam azonnal letiltani a számát. Ostoba. Az olyan nőket pedig utálom.

Az első szabály, amit mindenkinek magától tudnia kell, ha az én névjegykártyámat tartja a kezében az, hogy nem ír nekem üzenetet. Az nyomot hagy. A telefonhívás is azért rövid, hogy ne tudják lenyomozni. Neveket pedig azért nem mondunk, ha valaha lehallgatnának. Ehhez nem kell nagy ész. Ahogy ahhoz sem, hogy mindenki tudja, nekem nem ajánl senki lehetőségeket. Itt szabályok vannak. Azokat pedig én hozom. Úgyhogy dobtam a bonyolult klienst!

Minden ügyfél más. Különböző időintervallummal tudom a megbízásaimat elvégezni. Evégett általában kéthetente, de van, hogy csak egy hónap eltéréssel vállalok el ügyet. A telefont is ilyen időközönként veszem csak fel. Minek csörögjön, ha úgysincs kapacitásom új megbízásra. Viszont, a bonyolult nő helyett jöhetett valaki más, aki érti a szabályokat. Jött is már másnap egy hívás.

Titokzatos nő volt. Nem bujkált és a félelem legkisebb szikrája sem érződött a hangján. Nem volt bizonytalan sem, sőt. Valójában, azzal keltette fel az érdeklődésem, hogy nem úgy hangzott, mint akinek szüksége volna bármilyen segítségre ahhoz, hogy elvégezze a piszkos munkát. Nincs megfélemlítve, nem retteg. Emiatt nem tudom még mire vélni a felkeresést, de vele lesz tárgyalásom holnap.

Nem alszom sokat, de már megszoktam. Beállt a szervezetem, hogy akkor pihenjen, amikor lehetősége van rá. Ezúttal, mivel délelőtti kávézásra megyek, hétköznapi elegáns viseletet húzok. Egy bézs szövetnadrágot veszek, fekete blúzzal, amit a derekamon egy fekete bőrszíjjal díszítek. Fekete tűsarkút húzok, és a tegnapihoz hasonlóan egy ugyanilyen színű parókára esik a választásom, de ezúttal kleopátra a fazon. Szeretem ezt a frizurát, tekintélyt parancsoló egy nőnek. Jégkék színű a kontaktlencsém. Erős arcélt sminkelek magamnak, határozott szemöldökvonallal, ami ugyan alig látszik ki a paróka frufruja alól, de én a tökéletesség híve vagyok. A számat viszont nem rúzsozom feltűnő színnel. Gazdag, elérhetetlen üzletasszonyt játszok most, nem egy kurvát. Választok egy fekete Chanel táskát a szekrényemből a hitelesség kedvéért, a vállamra terítem a bézs szövetkabátom, felveszem a napszemüvegem, majd elindulok.

Egy moszkvai ötcsillagos szálloda kávézójába tartok, ahová leginkább az orosz felső tízezer jár. Már a bejárat is impozáns, és egy segítőkész alkalmazott még azelőtt mellém szegődik kísérőnek, hogy arra kérni kellene. A kávézó üvegajtajánál köszönöm meg a fáradozásait, majd a borravalóval jelzem, hogy elég volt belőle. Természetességgel nézek körbe a helyiségben. Van két nő, akik egyedül ülnek, de kétségkívül tudom, melyik az én emberem.

Szögegyenes, mélyvörös haj. Középen, hibátlanul elválasztva. Fehér blúzt visel, méregzöld blézerrel, Dior kézitáskája az asztalon. Az órája úgy csillog, hogy csak az nem veszi észre, aki nem akarja. Legalább ötszöröse egy orosz átlagember havi bérének.

Határozottan odasétálok, és csendben helyet foglalok a vele szemközti széken. A napszemüvegemet csak most veszem le. Az asztalra helyezem. Egymás szemébe nézünk. Nem téveszt meg az öltözet. Az okos nő mindig olyan ruhát visel, amely az alkalomhoz szükséges. Nem tévedtem. Nem fél. Nem retteg. Hozzám hasonló. Olyanhoz pedig ritkán van szerencsém.

– Miért nem maga intézi? – teszem fel a kérdést minden előzetes kommunikáció nélkül.

– Nem lehet!

Látom, értjük egymást.

– Név?

– Maxim Vorobjov!

– Férj, apa vagy testvér? – térek a tárgyra.

Az ügyfeleim általában a férjüktől, az apjuktól vagy a fiútestvérüktől akarnak megszabadulni.

– Egyik sem!

– Üzlettárs? – faggatom tovább.

– Inkább barát!

– Parancsol? – húzom fel kissé a szemöldököm.

Az emberek nem szoktak rosszat akarni a barátaiknak.

– Max közeli barátunk és az üzlettársunk is!

Becézi a férfit.

– Mire a többesszám?

– A férjemnek és nekem.

– Akkor nem én vagyok az embere!

Nyúlok a szemüvegemért, hogy távozzak. Ahol nincs üzlet, ott nincs maradásom. Szeretőkkel pedig nem dolgozom.

– Várjon! – szólal fel kissé hangosabban, mint kellett volna, ezért a környezetünkben többen ránk néznek.

Nem szeretem a feltűnő problémákat. Az veszélyes, ezért visszaülök.

– Maxim jó ember!

– Én nem foglalkozom jó emberekkel!

– Valójában a feleségétől akarok megszabadulni!

Na, ne mondd! Erre már rég rájöttem!

– Nőket nem bántok! – vágom rá és ismét el akarok indulni.

Férfiakra specializálódtam. Abból is kizárólag a mocskosabb fajtára. Például férjekre, akik verik a nejüket. Apákra, akik megerőszakolják a lányaikat. Fiútestvérekre, akik fajtalankodnak az öccsükkel.

– Egy nő nem lehet olyan kegyetlen, mint egy férfi? – kérdi, nem hagyva nekem nyugtot.

– Fizikálisan ritka! – felelem őszintén. – A lélek pedig nem az én asztalom!

– Akkor én ritka munkára kérem fel!

– Nézze! Nemes gesztus, hogy segíteni akar egy barátján. De nem én vagyok az embere! Ha szerelmes belé, intézze maga!

– Nem vagyok szerelmes! – mordul rám. – Minek néz maga engem?!

Megsértettem. Ha ilyen felkérést kapok, szinte kivétel nélkül a szerető akar felbérelni, hogy tegyem el láb alól az asszonyt. Azokat se vállalom!

– Miért van útban a feleség, ha nem magának kell a férfi?

Előre dőlök, mert komolyan kíváncsivá tett.

– Mint mondtam, Max jó ember! A felesége pedig egy hiéna.

– Akkor nem jó ember, hanem egy csicska! Olyanokkal nem foglalkozom!

– Nem az! A nő elhiteti vele, hogy lebénult!

Elmosolyodom.

– Tudja, ez olyan szappanopera-féle. Én pedig inkább a krimi-fajta vagyok. Rosszabb napjaimon horror. Örültem a szerencsének!

Felállok, mire ő is ugyanezt teszi, büszkén kihúzza magát és kihasználva, hogy az utolsó mondat hagyhatja el a száját, amit még hallok, így szól:

– Nem arra kérem, hogy nyírja ki a feleséget!

– Helyes, mert én többnyire nem gyilkolok! – fogom halkabbra és felteszem a szemüvegem távozásra készen. – Én büntetek!

– Épp ezért arra kérem, hogy szeresse el a feleségétől!

Úgy megdöbbenek, hogy ledermedek egy pillanatra, de gyorsan magamra találok. Újra felé fordulok, és a kezembe veszem a szemüvegemet. Szétnézek, hall-e minket bárki, majd közelebb hajolok hozzá.

– Magának elment a józan esze? Tudja egyáltalán, ki vagyok, és hogy milyen módszerekkel dolgozom?

Ő is közelebb hajol, amit aligha enged meg magának bárki velem szemben. Olyan határozottan néz a szemembe, hogy noha nem tartom normálisnak, de az elismerésem kivívja.

– Pontosan tudom, ki maga! Nem véletlen hívtam fel!

Kicsit eltávolodom tőle.

– Miért nem használja fel valamelyik barátnőjét? Minden bizonnyal szívesen vennének részt a tervében. Vagy béreljen fel egy kurvát!

Teljesen kiegyenesedik, és keresztbe fonja maga előtt a karját.

– Maxim Vorobjov azon kevés férfi közé tartozik, akinek helyén van a szíve és az erkölcse is.

– Olyan férfi nincsen, hölgyem! – reagálok kissé pökhendin, de ezt inkább a férfiaknak szánom, semmint neki. – Ne áltassa magát!

– Márpedig holmi nőcske nem éri el nála a szerelmet. Ehhez olyan profi kell, mint maga!

Kedves, hogy méltat, de nem dőlök be ennek a trükknek! Nem kislányok vagyunk már.

– Sok sikert kívánok az úriembernek!

– Ötszörösét fizetem annak, amit kér! Vagy csak mondjon egy összeget!

Kivárok egy kicsit, és mielőtt újból felrakom a szemüvegemet, megnézem magamnak ezt a nőt. Nem azzal vívja ki a tiszteletem, hogy ennyi pénzt ajánl. Azzal, hogy kitartó. A végletekig. És mert jó ember. Igaz barát. És az is ritka manapság!

– Igazán gáláns ajánlat! Csakhogy én nem a pénz miatt dolgozom!

– Akkor megtenné, hogy legalább átgondolja?

– Miért fontos magának egy férfi, aki iránt nem fűzik szerelmes szálak?

– Mert a férjem iránt nagyon is fűznek. És bármit megteszek érte! Maxim Vorobjov pedig egy e közül a bármi közül!

Hű társ. Még egy plusz pont. Hozzá lépek, ismét közelebb hajolok, és halkan a fülébe súgom:

– Akkor nyírja ki maga azt a nőt!

Ebben a szent pillanatban fogadom meg, hogy a válaszától fog függeni, átgondolom-e egyáltalán ezt a teljes mértékben abszurd ajánlatot. A nő nem százas, ez hétszentség! Elmebetegekkel dolgozni pedig életveszélyes! Ugyanakkor izgalmas is!

– Akkor legalább segítsen benne!

4. fejezet

Maxim

– Szabadna megtudnom, hol a fenében voltál? – csattan fel a nejem abban a másodpercben, ahogy beteszem a lábam a házba.

– Dolgoztam! – válaszolom egykedvűen.

– Mindig azok a rohadt Bestiák! Ha tehetnéd, ott is aludnál, mi? Gondolom, mennyire utálhatsz hazajönni a nyomorék feleségedhez a kis tökéletes bárjaidból!

Minden nap ez megy! Mennyire unom én már, Isten bocsássa meg!

Ránézek, és megállapítom, hogy nyoma sincs annak a bámulatos szépségű nőnek, akibe egykoron beleszerettem. Pedig ugyanúgy néz ki, mint akkor. Az arca mit sem változott az évek alatt, ahogy az alakja sem. Nem lett kövérebb vagy igénytelenebb. Még azt sem mondhatnám – ami a külsejét illeti –, hogy a tolószék valamit rontott volna az öltözködésén, vagy a stílusán. Egyszerűen ez a megült gyomrú keserűség lengte körbe úgy, hogy akármerre is megy, már messziről érződik. Süt belőle. Mintha mindenkit felzabálna az a méreg, ami belőle kilövell.