Előhang

Huszonhárom már a legény, ajka mégsem ismert nőt,
Szűzi búja gyötri szegényt, s csodát vár, vagy megmentőt.
Pedig YouTube csatornáján százezernyi már a nép –
Hiába, ha csúf az ifjú, s hölgyekhez remegve lép.
S lőn! Mily lányka az, ki most Alexünk elé penderül?
Teste csábos, arca angyal – jaj! de ördög legbelül!
Rebeka – mert ez a neve – alkut, faustit ajánl:
Hírnévért kéjt, tűzforró éjt ád, ha véle összeáll.
Küzd az ifjú egy darabig, ám a teste űzi már:
Igent szól – s megkezdi útját, szennyeset, a csalfa pár.
Álkapcsolat-színházukon csüng nyáladzva sok kamasz,
Ám tündöklő függöny mögött rothad már a szép tavasz.
Bomladozik a szövetség, csúf bűntudat foga váj,
Ára van a hazugságnak, s törleszteni mindig fáj…

Első fejezet: A csábító

„Te mit tennél, ha egy nap egy ellenkező nemű testben ébrednél fel?

Képzeld el, hogy felkelsz és kinyomod az idegesítően csörgő telefonodat. Azt kívánod, bár alhatnál még tovább, de tudod, hogy nem lehet. Nyúzottan kikászálódsz a pihe-puha ágyikódból, belebújsz a papucsodba, és kicsoszogsz a fürdőszobába. Megnyitod a csapot, hogy kimosd a csipát a szemedből… és akkor a tükörben meglátod magad.”

Nem, ez így nem jó. Nem elég hatásos! – gondolta Marosvölgyi Alex, miközben a laptopja fölé görnyedve következő videójának szövegét olvasta. Kitörölt pár szót, és újraírta a mondatot.

„Megnyitod a csapot, hogy kimosd a csipát a szemedből, belenézel a tükörbe… és a sokkoló látványtól felordítasz.” – Így már jobb.

„Nem hiszed el, amit látsz. Először azt gondolod, ez csak egy rossz álom. Behunyod a szemed, és reménykedsz benne, hogy ha kinyitod, újra saját magadat látod majd a tükörben. Remegve felhúzod a szemhéjadat… de ismét egy idegen arc néz vissza rád. Hisztérikusan ordítozni, bőgni kezdesz. Nem tudod, hogy megőrültél-e és csak képzelődsz, vagy ez a hihetetlen átváltozás tényleg megtörtént-e veled. A zokogásodra odasiet anyukád, és ő is felsikít. Kiabálva azt kérdezi tőled: ki vagy te, és hogy kerülsz a házamba? Te sírva azt feleled: én vagyok az, anya! De ő nem hisz neked, azt gondolja, betörő vagy, esetleg valami elmeháborodott, aki megszökött a diliházból. Hívni akarja a rendőrséget. De te bebizonyítod, hogy tényleg a gyereke vagy: olyan dolgokat mondasz el, amit egy idegen nem tudhat. Ezzel végül meggyőzöd. Mindketten sírtok, nem hiszitek el, hogy ilyen létezik. Aztán telnek-múlnak a napok. Kezdetben reménykedsz, hogy idővel visszakapod a régi testedet. De csalódnod kell. Nem változol vissza. Ebbe az új testbe ragadtál.”

Bevezetésnek ez jó lesz – gondolta Alex. Szerette a fantáziadús, elgondolkodtató, olykor kényes témákat, azonban ezekről mindig igyekezett oly módon beszélni, hogy a lehető legkevésbé legyen provokatív. Nemcsak azért, mert nem akart megsérteni másokat, hanem mert úgy gondolta, hogy értelmes párbeszéd csak akkor alakulhat ki a videói alatt, ha olyan környezetet teremt, amelyben mindenki képes megőrizni a hidegvérét. Ehhez viszont az kellett, hogy ne korbácsolja fel feleslegesen az indulatokat. Ez alapvetően nem is esett nehezére, hiszen természeténél fogva félénk, visszahúzódó fiú volt. A való életben, a „kinti” világban nem is nagyon találta a helyét, sokszor megesett, hogy szólni sem mert, nehogy valaki megnehezteljen rá.

Ivott egy korty vizet, majd tovább olvasott.

„És akkor most jöjjön az egymillió dolláros kérdés: te mit tennél? Hogyan élnéd ezután az életedet? Az új testeddel azonosulnál inkább, és azt mondanád: hát jó, eddig fiú voltam, de most, hogy női testem lett, akkor innentől fogva nő leszek? És megpróbálnál úgy is viselkedni, ahogy azt a társadalom elvárja? Tehát sminkelnél és műkörmöshöz járnál, szoknyát és csajos ruhákat viselnél, satöbbi. Vagy inkább a másik lehetőséget választanád? És inkább úgy lennél vele: engem nem érdekel, hogy milyen a testem, márpedig én férfi voltam, vagyok és az is maradok. És ezen az se változtat, hogy melleim nőttek.”

Alex fáradtan hátradőlt a székében. Megdörzsölte a szemét, majd hátrasimította a haját, és sóhajtott egy nagyot. Alapvetően elégedett volt a félkész művével. Biztos volt benne, hogy ez is egy nézett videó lesz. Futott a szekér, a csatornája nemrég lépte át a 150 ezer feliratkozót, mégsem volt elégedett az életével. Mindig is csúnyának tartotta magát. Túlsúlyos volt, a homlokán apró pattanások éktelenkedtek, a haja pedig rendszeres mosás ellenére is korpásodott és zsírosodott. Legjobb barátja, Ricsi egyszer azt mondta neki, hogy úgy néz ki, mint Samwell Tarly a Trónok Harcából, és bár Alex helyből visszautasította az állítást, utólag azért elismerte magában, hogy némi hasonlóság csakugyan van köztük, a testalkatukat illetően mindenképp. Alex azonban szégyellte kövérségét. Utálta magát. Az arcát és a nevét nem is vállalta a videóiban.

A csatornájának a Teadélután Zorróval nevet adta. A koncepció faék egyszerűségű volt: minden videójában megivott egy csésze teát, s közben egy kamerába beszélt különféle témákról, mindezt Zorrónak öltözve, fejét fekete kendővel eltakarva és kalapot viselve. Abban reménykedett, hogy a videózás majd növelni fogja az önbizalmát, és talán a hőn áhított szerelem is rátalál egyszer egy kedves lány személyében. Ám mindkét reményében csalódnia kellett.

Kezdetben valóban nagy boldogság töltötte el, ahogy jöttek a feliratkozók. Mind a mai napig jól emlékezett a nagy mérföldkövekre: amikor elérte az 1000 feliratkozót, majd a 10 ezret, aztán az 50 ezret, végül a 100 ezret. Jelentős pillanatok voltak ezek, valamiféle visszaigazolása annak, hogy a személye és a mondanivalója érdekes mások számára. De azután eltört benne valami, és a növekvő feliratkozószám egyre inkább hidegen hagyta. Keserűen ébredt rá a felismerésre, hogy a rajongóktól nem lesz boldogabb. Azt érezte, hogy akár a Föld összes lakója, 7 milliárd ember is feliratkozhatna rá, akkor is magányosnak és önbizalomhiányosnak érzené magát.

Élete párját sem sikerült megtalálnia. Sosem volt még barátnője, pedig nemrég töltötte be a 23-at. Ez iszonyú szégyennel töltötte el és csak fokozta azon meggyőződését, hogy ő egy lúzer – 150 ezer feliratkozó ide vagy oda. Csak egyszer ment el randizni valakivel, akit a YouTube-ozás révén ismert meg, de a találkozóban nem volt sok köszönet. Pedig a randi előtt a lány, akit Flórának hívtak és nagyon csinos, 18 éves teremtés volt, nem győzött áradozni Alexről. Olyanokat írt, hogy csodálja őt, egy nagyon okos és érzékeny embernek tartja, és hogy imádja a videóit, amelyekből rengeteget tanult. Azt is mondta, hogy úgy érzi, ők ketten rokon lelkek és már alig várja, hogy személyesen is találkozzanak. Alexnek borzasztóan jól esett, hogy egy lány, aki ráadásul még iszonyúan csinos is, ilyen szépeket ír neki. Azonban félt, hogy csalódást fog neki okozni. Amikor Flóra képet kért tőle, hogy láthassa az arcát, kiverte a verejték. Alig merte elküldeni a fotót és szinte remegett, hogy mi lesz a válasz. Azon sem lepődött volna meg, ha a lány egyszerűen csak ghostingolta volna, de szerencsére Flóra azt válaszolta, hogy helyesnek tartja őt a kép alapján. Alex nem tudta eldönteni, hogy ezt tényleg komolyan gondolja-e, vagy egyszerűen csak nem akarta őt megbántani. Mindenesetre a lány továbbra is lelkesnek mutatkozott a randi iránt és végül találkoztak.

Alexnek már órákkal a megbeszélt időpont előtt görcsölt a gyomra, jobban izgult, mint az érettségijén. Ő érkezett hamarabb a helyszínre, még virágot is vitt. Miközben Flórára várt, úgy érezte, elájul. Ha egy randipartneréhez hasonló lány feltűnt az utcán, összerezzent, mert azt hitte, ő jön. Végül tényleg meglátta Flórát. Úgy tett, mintha nem vette volna észre, és elkezdett a telefonján babrálni, mert nem mert ránézni. Csak amikor már egészen közel ért hozzá a lány, akkor emelte fel a tekintetét. Flóra barátságosan köszöntötte, ő erőltetett mosollyal válaszolt. Igyekezett lazának és határozottnak tűnni, de úgy érezte, borzasztóan esetlenül viselkedik.

A randi során végig izgult, képtelen volt elengedni magát. Javarészt a lány beszélt, míg Alex alig tudott kinyögni magából egy-egy épkézláb mondatot. Ahogy telt az idő, egyre többször futottak bele kínos csendbe. Alexnek elkeserítő volt látni, ahogyan Flóra szemében fokozatosan elhalványul a tűz, és hogy a kezdetben mosolygós arca egyre komorabbá és csalódottabbá válik. Egy óra múlva már teljesen megbánta, hogy kilépett a komfortzónájából, és találkozott vele. A vacsora végeztével félszegen, de inkább csak udvariasságból megkérdezte tőle, hogy hazakísérheti-e, de Flóra elutasította a segítségét, és egyedül távozott.

Alex leforrázva kullogott haza. Este üzenetet kapott a lánytól, ami a maradék önbecsülését is porrá zúzta. Csupán néhány szó volt: „ennyire untál engem?” Az összetört szívű fiú hiába próbálta elmagyarázni Flórának, hogy erről szó sincs, csak nagyon ideges volt, mert még sohasem randizott, a lányt ez nem hatotta meg. Alex mentegetőzésére semmit sem válaszolt, csak egyszerűen letiltotta a fiút. Ezt követően Alex két napig ki sem mozdult a szobájából és depresszióba zuhanva nyalogatta a sebeit.

Azóta nem randizott senkivel, csupán online üzenetváltásokig jutott el néhány női nézőjével, de egyik ismerkedés sem végződött találkozóval. A legutóbbi eset különösen kiborította. Egy Valéria nevű lánnyal levelezgetett a Facebookon, aki semmi érdemi információt nem osztott meg magáról az oldalán, profilképének pedig Wonder Womant állította be. Alex sejtette, hogy nem Gal Gadottal chatel, de jól elbeszélgetett vele, bár kicsit zavarta a lány körüli titokzatosság, amit nem igazán tudott mire vélni. Egy nap aztán megkapta a választ. Történt ugyanis, hogy egyszer Valéria – nyilván tévedésből, eltévesztve a chat ablakot – Alextől próbálta megérdeklődni, hogy „meddig kell megtanulni a Toldit?”. A lány nyomatékosabb kérésre végül beismerte, hogy nem 18 éves, hanem csak 12. Alex azonnal tiltotta.

Már éppen azon volt, hogy folytassa a szövegírást, ám ekkor hirtelen kopogtak szobája ajtaján. Mielőtt bármit szólhatott volna, már nyílt is az ajtó, és anyukája viharzott be nagy lendülettel.

– Alex! Egy lány keres téged! – újságolta.

– Egy lány? Milyen lány? – kérdezte elképedve.

– Nem ismerem. Fiatal, vörös hajú, kedves kis teremtés. Azt mondta, Zorrót keresi – kacsintott az anyja.

Alexben megállt az ütő a döbbenettől. Honnan tudja az a lány, hogy ki vagyok? És honnan tudja, hogy itt lakom?? – viharzott át az agyán a rémisztő gondolat. Hiszen a családján és a legjobb barátain kívül senki sem ismerte a titkát: vagyis, hogy övé a Teadélután Zorróval nevű csatorna. És most itt áll a háza előtt egy vadidegen csaj, aki Zorrót keresi. Alex érezte, ahogy az ereit elönti az adrenalin és úrrá lesz rajta a dühvel vegyes félelem. Vajon ki árulta el a titkomat? Ki köpött? Ki ez a lány? Mit akar tőlem?? – efféle gondolatok kavarogtak az agyában. Morfondírozását anyja szakította félbe.

– Na, mozdulj már meg, kisfiam! Az ifjú hölgy lent vár téged!

Alex feltápászkodott a forgószékéből, és elindult lefelé a lépcsőn. Egy kétszintes családi házban élt a szüleivel Józsán, egy közigazgatásilag Debrecenhez tartozó kistelepülésen. Az ő szobája az emeleten volt. Nem voltak kifejezetten gazdagok, de azért volt mit a tejbe aprítani. Amíg a bejárati ajtó felé haladt, Alex azon agyalt, vajon ki lehet ez a lány, és hogy nézhet ki. Tartott attól, ami most következik, de a rossz érzéseibe valamiféle izgalom is vegyült. Egy lány keres. Ilyesmi nem túl gyakran fordult elő vele.

Végre leért. Érezte, ahogy felgyorsul a szívverése. A bejárati ajtó előtt vett egy mély lélegzetet, majd kilépett a kertbe. A szeme elé táruló látvány teljesen letaglózta. A kertkapu előtt egy elképesztően gyönyörű, vörös hajú, tüzes tekintetű, kb. 165 cm magas, formás, karcsú, ám látványos domborulatokkal rendelkező lány ácsorgott kihívó ruhában. Szűk farmerszoknyát és mélyen kivágott topot viselt, és ránézésre 18-19 éves lehetett. Amikor meglátta Alexet, vérvörösre rúzsozott ajkait széles mosolyra húzta, és vadul integetni kezdett.

– Sziaaaa! Örülök, hogy megtaláltalak! – kiáltotta vidáman.

– Szia! – köszönt vissza Alex bódultan, miközben a kapuhoz bandukolt.

A lány farkasszemet nézett vele, ám Alex nem tudta állni a pillantását. Kinyitotta a kaput, és kilépett hozzá az utcára.

– Nem megyünk be inkább? – kérdezte a lány. Alex kicsit pofátlannak tartotta a kérést.

– Ne haragudj, de azt se tudom, ki vagy… Még sosem láttalak… vagyis nem emlékszem, hogy találkoztunk volna… ha igen, arra emlékeznék… azt hiszem… – szabadkozott dadogva.

A szeme ide-oda cikázott. A lánnyal nem tudta tartani a szemkontaktust, ezért lesütötte a szemét, tekintete így viszont azon nyomban megakadt a jövevény lehetetlenül nagy mellein. Ettől még inkább zavarba jött, és oldalra kapta a fejét, így viszont kínosan érezte magát, amiért nem tudott a lányra nézni. Ezért pillantását újra a fruska arcára emelte, aki a képébe vigyorgott. Alexnek úgy tűnt, mintha a rejtélyes idegen roppantul élvezné, hogy sikerült ennyire zavarba hoznia őt.

– Megértem, hogy bizalmatlan vagy velem – folytatta a jövevény, miközben üdvözlésre nyújtotta a kezét. – Kovács Rebekának hívnak. Nagy rajongód vagyok! Szerintem nagyon ügyes videós vagy. Gratulálok a százötvenezer feliratkozódhoz, megérdemled!

Alex kezet fogott a lánnyal.

– Marosvölgyi Alex – mutatkozott be ő is. – De honnan tudod, hogy ki vagyok? – kérdezte ezután.

– Rád találtam – felelte nemes egyszerűséggel Rebeka.

Alex, mondhatni nem volt megelégedve a válasszal, kicsit bővebb magyarázatot várt volna.

– És hogy találtál rám? Valamelyik barátom árulta el, hogy én vagyok Zorro? – találgatott Alex.

– Nem – válaszolta a lány, majd mesélni kezdett. – Két napja vásárolni voltál a Fórumban, a Media Marktban. Úgy láttam, új kamerát vettél.

Alex lehidalt a hallottaktól. Mi van? Ez a csaj kémkedik utánam, vagy mi??

– Szerintem nem vettél észre, de mögötted álltam a sorban. Amikor a pénztárossal beszéltél, rögtön felismertem a hangodat.

– De honnan tudod, hogy hol lakom? Csak nem követtél hazáig??

– Számlát kértél, és ezt a címet adtad meg – felelete Rebeka.

Alex szóhoz sem jutott. Ez a csaj valami női James Bond? Rebeka érezte, mi járhat a fiú fejében, mert magyarázkodni kezdett.

– Figyelj, ne haragudj, hogy itt a házadban török rád! Miután megvettem, amit akartam, kerestelek a Fórumban, de nem találtalak. De mindenképpen beszélni szerettem volna veled, és mivel megjegyeztem a címet… Tudom, szemtelen vagyok, és megértem, ha úgy érzed, para, amit csinálok. De beszélnünk kell!

Alex még mindig bizarrnak tartotta a szituációt, de már valamivel jobban megbízott a lányban. Úgy tűnt, Rebeka nem akar ártani neki, megnyerő volt a kisugárzása és az őszintesége. De továbbra sem tudott rájönni, mit akarhat, miért kereste fel őt. Azt elképzelhetetlennek tartotta, hogy egy ilyen jó csaj férfiként tekintsen rá.

– Alex, hát be sem hívod a vendégedet? – rivallt rá az édesanyja az udvarból, miközben egy kancsó hideg limonádét és két üvegpoharat rakott le a kerti asztalkára.

– Jól van, gyere be! – invitálta a lányt.

Kinyitotta a kertkaput és előzékenyen előre engedte Rebekát, aki mosolyogva belibbent az udvarba. Alex nem tudta nem észrevenni, hogy milyen szép formás a feneke. Becsukta a kaput, és követte furcsa vendégét.

– Katalin vagyok, Alex anyukája! – nyújtotta a nő mosolyogva a kezét Rebekának. – Nyugodtan tegezhetsz!

– Nagyon szépen köszönöm! Én pedig Rebeka vagyok. – felelte a lány, és kezet fogott Alex édesanyjával.

Katalin karcsú, fiatalos arcú, vonzó nő volt, a negyvenes évei végén járt, de tíz évet letagadhatott volna a korából. Egy debreceni gimnáziumban rajzot és művészettörténetet tanított.

– Az egyetemről ismeritek egymást? – érdeklődött a nő.

– Nem, a Fórumban találkoztunk.

– Ó, értem! – válaszolta Katalin nevetve. – Hát igen, mi még nem a plázában ismerkedtünk, mint a mai fiatalok. De, amikor én voltam ennyi idős, még pláza sem volt Magyarországon. Csak Skála. No, megyek is, magatokra hagylak benneteket. Beszélgessetek nyugodtan! Esetleg hozhatok valami harapnivalót?

– Nem, köszönöm, nagyon kedves vagy! – felelte Rebeka csiripelve.

Alex anyukája távozott, és visszament a házba, Rebeka pedig helyet foglalt az egyik széken. Alex töltött neki és saját magának is limonádét, majd ő is leült. Pár pillanatig csak nézték egymást. Alex maga sem értette, de nem érezte azt a vad félelmet, mint amit például a Flórával közös randijuk során, vagy bármikor, amikor lányokkal kellett társalognia. Persze most is izgult, de a kíváncsiság, hogy megtudja, mit akarhat tőle Rebeka, erősebb volt benne.

– És miért kerestél meg engem? – tette fel a kérdést a lánynak.

– Hú! – fújt egy nagyot Rebeka. – Ez egy kicsit hosszú történet lesz!

– Van időnk – felelte Alex.

– Jól van – mosolyodott el Rebeka, és megigazította a haját. – Előre szólok, hogy nagyon-nagyon, mondhatni BRUTÁLISAN őszinte leszek. Sokkal őszintébb, mint manapság az emberek. Remélem, megértesz majd, és nem ítélsz el emiatt. Hiszen te is azt mondtad az egyik videódban, hogy ez egy álszent világ, és olyan sok a hazug és a képmutató ember.

– Igen, így van. Számomra az őszinteség a legfontosabb! Nyugodtan mondd el, amit szeretnél! – biztatta Alex.

– Rendben van! – húzta ki magát a lány felbátorodva, noha korábban sem tűnt éppen félénk típusnak. – Nem is tudom, hol kezdjem… Régóta követem a csatornádat, én már akkor néztelek, amikor még csak olyan nyolcvanezer feliratkozód volt.

Az nem is volt annyira régen… – gondolta Alex, de nem szólt semmit. Nem akarta félbeszakítani a lány monológját.

– Szóval, mondhatni a példaképem vagy és felnézek rád. Én is szeretnék egyszer olyan híres videós lenni, mint te – folytatta a lány. – Nekem is van egy YouTube csatornám, a Rebeka világa. Nem olyan komoly csati, mint a tiéd, inkább olyan csajos. Csak az a baj, hogy az én videóimat alig nézi valaki. Csak ötszáz feliratkozóm van… – panaszolta bús képpel.

Alex nem tudta megállni, hogy ne mosolyodjon el.

– Emiatt igazán nem kell elkeseredned! – próbálta vigasztalni a lányt. – Mindenki a nulláról indul. Nagyon sokáig az én tartalmaimat is alig nézte valaki. Kezdetben annak is örültem, ha egy videómon volt pár száz megtekintés. De aztán elkezdtek egyre többen jönni, és idővel a csatorna kinőtte magát. De ehhez idő kell, akár évek is. Szóval ne add fel! Ha jó az, amit csinálsz, azt előbb-utóbb az emberek is észre fogják venni.

– Hát jó, eleinte én is ezt mondtam magamnak, de már két év is eltelt, és mégsem jönnek a feliratkozók. Pedig szerintem semmivel sem rosszabbak az én videóim, mint bármelyik más beauty vloggeré.

– Én nem értek a szépségápoláshoz és a divathoz – mondta nevetve Alex. – Szóval nem igazán tudok neked tanácsot adni. Ezért jöttél, ugye? Hogy kikérd a véleményemet, hogyan tehetnéd ismertebbé a csatornádat. Csak azt tudom mondani, amit az előbb: ne add fel, és ne a feliratkozók miatt csináld a videózást, hanem szenvedélyből! Próbálj egyedi lenni! Ne azt mondd el, amit előtted már ezren elmondtak, legyenek önálló gondolataid!

– Hm, ezek tényleg jó tanácsok, köszönöm! De nem azért jöttem, hogy tanácsot kérjek…

Rebeka hirtelen elhallgatott, és sejtelmesen nézett Alexre. A fiú arra várt, hogy folytassa, de Rebeka csak szótlanul ült, mintha azt szeretné, hogy Alex húzza ki belőle jövetelének igazi célját.

– Akkor… miért jöttél? – tette fel végül a kérdést a fiú.

– Azért, hogy segíts nekem. Pontosabban, hogy segítsünk egymásnak – válaszolta Rebeka.

– Egymásnak? Ezt nem értem! Miben akarsz nekem segíteni?

Rebeka titokzatos arccal előrehajolt, egészen közel Alexhez, majd hangját lehalkítva, szinte suttogva, így szólt a fiúhoz:

– Én szeretnék valamit, és tudom, hogy te is nagyon vágysz valamire. Te megadhatod nekem, amit akarok, és cserébe te is megkaphatod tőlem, amit szeretnél.

Alex totálisan zavarba jött. Rebeka tüzes tekintettel nézte őt, és így, hogy ennyire előrehajolt, érezte a lány illatát, hallotta a légzését. Valahol a lelke mélyén kezdte kapiskálni, miről lehet szó.

– De hát… mire gondolsz?

– Szerintem tudod – suttogta a lány.

– Nem… nem… nem tudom – dadogta Alex.

Rebeka széles mosolyra fakadt.

– Jól van! Akkor egészen nyíltan fogok beszélni. Híres akarok lenni! Nagyon híres! Feliratkozókat akarok! Sokat! Legalább annyit, mint amennyi neked van. Azt szeretném, ha rajongóim lennének! És nem akarok éveket várni! Vártam már eleget!

Miközben beszélt, Rebeka szinte vibrált a tűztől. Alex sosem látott még ilyet.

– Ha mi ketten összeállnánk…! Te tudnál nekem segíteni. Ha kollaborálnál velem, nagyon hamar híres lehetnék! Cserébe pedig… leszek a barátnőd. Tudom, hogy még sosem volt párkapcsolatod. Biztos nagyon szeretnéd már, hogy legyen valakid! Én járok veled! És ígérem, nagyon jó barátnő leszek! Megteszek neked bármit…

Rebeka most már teljesen Alexhez hajolt. A fiú azt hitte, ott helyben le fogja smárolni őt, de Rebeka csak a fülébe suttogott tovább.

– Bármit… Lefekszem veled, ha szeretnéd… Ugye tetszem neked…? Láttam, hogy megbámultad a fenekem…

Alex tekintete elborult, úgy érezte, forogni kezd vele a világ. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy ez tényleg megtörténik vele. Ki ez a lány? Mit mond? Ez most komoly??

Rebeka ismét hátradőlt a széken, onnan nézett igézőn a megzavarodott fiúra. Alex bátortalanul egy röpke pillantást vetett rá. Érezte, hogy most neki kell reagálnia valamit, de képtelen volt bármit is kinyögni. Hosszú másodpecekig csak hallgattak. Végül Alex tompán megszólalt, olyan hangon, mint valami holdkóros.

– Ugye ez csak egy rossz vicc…?

– Nem! Halálosan komolyan beszéltem – jelentette ki Rebeka.

– Ez biztosan valami átverés… Ez egy prank?

– Nincs nálam rejtett kamera, sem mikrofon. A telefonom is ki van kapcsolva – győzködte a lány. – De ha nem hiszel nekem… nyugodtan meg is motozhatsz! – ajánlotta fel buja tekintettel.

Alex megütközve nézett rá. Ezek után még azt is kinézte belőle, hogy tényleg nem ellenkezne, ha végigtaperolná. Rebeka kéjes mosolyra húzta a száját, mintha tudná, mi járhat a fejében. A tekintete is azt üzente: megfogdosnál, ugye?

– Ezt nem értem… – folytatta bódultan Alex. – Most te… szerelmes vagy belém?

– Szerelmes? – vigyorodott el Rebeka. – Nem, dehogy! De azért helyes vagy.

– Szóval… ez az egész csak érdekből lenne… Nem is tetszem neked!

– De hát most mondtam, hogy szerintem helyes vagy! – ellenkezett Rebeka.

– De nem vagy belém szerelmes.

– Nem. De nem ez a lényeg! Hanem, hogy te is jól járnál és én is!

Alex nagyot nyelt, és megpróbált valamiféle férfiasságot magára erőszakolni, hogy a körülményekhez képest határozottnak mutatkozzon.

– Képtelenség, amit mondasz! Ez még viccnek is rossz! – utasította vissza Rebeka ajánlatát.

– De miért? – értetlenkedett a lány.

– Hogyhogy miért?? Nem érzed úgy, hogy ez az ajánlat ultragáz? – háborodott fel Alex.

– Nem! – válaszolta kurtán, de annál határozottabban Rebeka. – Ez egy tisztességes és korrekt ajánlat, amivel mindketten jól járnánk, és megkapnánk azt, amit szeretnénk.

– Honnan tudod, hogy én mit szeretnék? – vetette ellene a srác.

– Miért, talán nem tetszem? Én úgy látom, bejövök neked… – vágott vissza epésen Rebeka.

– Lehet, rosszul látod… – próbált ellenkezni Alex, de elhalkuló hangja jelezte, hogy tiltakozása nem túl őszinte. Rebeka megérezte ezt, és héjaként csapott le a fiúra.

– Ne hazudj nekem! – mondta szigorúan. – És ne hazudj magadnak se! Láttam, hogy néztél rám, amikor először megpillantottál! Azt sem tudtad, hová fordítsd a fejedet, mert nem akartad annyira feltűnően bámulni a melleimet! Úgyhogy ne próbáld nekem beadni, hogy nem vagyok az eseted!

– Jól van… felesleges lenne tagadnom, tényleg nagyon szép vagy! – felelte megadóan Alex. – Kinek ne tetszenél? Persze, hogy szexinek talállak. De ez csak egy dolog. A szépség nem minden, a belső is fontos!

– Óóó, a belső…! – gúnyolódott Rebeka. – Honnan tudod, hogy milyen a belsőm? Nem is ismersz!

– Hát, amit eddig mutattál magadból, az elég sokatmondó!

– Mire gondolsz?

Alex kezdett kitérni a béketűréséből. A félelme szinte el is illant a feltörő harag és felháborodás nyomán.

– Hát, lássuk csak… beállítasz ide, hívatlanul, ismeretlenül, azután felajánlod, hogy leszel a barátnőm és lefekszel velem, ha híressé teszlek. És kijelented, hogy amúgy nem vagy belém szerelmes. Azért azt el kell ismernem, hogy legalább őszinte vagy. Te aztán tényleg nem beszélsz mellé! – mondta hevesen.

– Köszönöm! – felelte kurtán Rebeka.

– Ne köszönd! Mert egyébként iszonyú gáz, amit csinálsz!

– Miért?

– Hát ez az! Nem is érted, mi a gond – dühöngött Alex.

– De, értem. Nem tetszik neked, hogy ennyire őszinte és szókimondó vagyok.

Alex elképedt. Ez a csaj nem normális – gondolta.

– Nem az a baj, hogy őszinte vagy! Hanem, hogy ki akarsz használni engem! – magyarázta indulatosan.

– Kihasználni? – pislogott Rebeka. – Tudod, mikor használtalak volna ki? Ha előadtam volna, hogy jaaaj, de beléd vagyok zúgva, meg, hogy húúú, de jó pasi vagy! Ha eljátszottam volna, hogy szerelmes vagyok beléd, pedig nem is! De nem ezt tettem… nem színészkedtem, nem csaptalak be, mint az aranyásók. Én nyílt lapokkal játszottam. És ez a hála?! Pedig azt mondtad, nyugodtan legyek őszinte.

– Nézd, Rebeka… – halkította le a hangját Alex, mert nem akarta, hogy az anyja meghallja a veszekedésüket –, én értékelem, hogy őszinte voltál. Bocsi, hogy kiabáltam veled. De értsd meg, ez nekem nagyon megalázó! Nem akarom, hogy egy lány csak érdekből járjon velem. Azt szeretném, ha a barátnőm tényleg szeretne engem.

– Én szeretlek.

– Úgy értem, szerelemmel.

– Szerelem… szerelem… – gúnyolódott Rebeka. – Az csak az ostobáknak való!

Alex – most már sokadjára – újfent ledöbbent a lány viselkedésén. Ilyen fiatal, és nem hisz a szerelemben? Ki lehet ez a lány? Nem tudott a gondolataiba mélyedni, mert Rebeka folytatta a monológját.

– Szerintem minden kapcsolat érdekből van. Mindenki csak kapni akar valamit a másiktól… és mindenki csak addig „szerelmes” – itt ujjaival idézőjelet mutatott –, amíg megkapja azt a valamit. Utána meg csá! Azt hiszed, a mi kapcsolatunk álszentebb vagy felszínesebb lenne másokénál? Dehogyis! Sőt, talán még őszintébb is, mert mi nem hitegetnénk egymást hazugságokkal.

Alex nem tudott erre mit mondani. Első szándékból ellenkezni akart, de aztán úgy érezte, felesleges lenne vitába szállnia a lánnyal. Rebekát láthatóan úgysem tudta volna meggyőzni. Inkább mihamarább véget akart vetni ennek a kínos beszélgetésnek.

– Nem értek veled egyet, de nem akarok vitatkozni. Elmondtad, amit szeretnél… a válaszom: NEM! Most pedig menj el, kérlek!

Rebeka gúnyosan elvigyorodott.

– Nos, jól van. Megértem, hogy ez egyszerre sok volt neked. De azért gondold át!

– Nincs mit átgondolnom.

– Dehogynem – felelte mosolyogva Rebeka, miközben felállt. Kinyitotta a táskáját, és egy kis papírdarabot halászott elő belőle, amit átnyújtott a fiúnak. – Itt vannak az elérhetőségeim. Ha mégis meggondolnád magad… itt elérsz.

Alex átvette a papirost. Először arra gondolt, hogy ott helyben széttépi a lány szeme láttára, de aztán valamiért mégsem tudta megtenni.

– Nos, akkor megyek! Szia, Alex! – búcsúzott Rebeka, majd lendületes léptekkel a kapu felé iramodott.

– Szia… – motyogta utána Alex, és bódultan nézte, ahogy a gyönyörű lány kisétál az ajtón, elhalad a kerítés előtt, majd eltűnik a szeme elől.

Mi volt ez? Mi a fene volt ez? – merengett maga elé bámulva. Gyengének és erőtlennek érezte magát. Visszabotorkált a házba.

– Már el is ment a vendéged? – érdeklődött mosolyogva az anyukája.

– Igen, elment.

– Na, mi az? Miért vágsz ilyen fancsali képet? – kérdezte anyáskodva, mert észrevette, hogy fiát szemmel láthatóan nagyon bántja valami.

– Nincs semmi baj, anya! Csak pihenni szeretnék. Felmegyek a szobámba – próbálta rövidre zárni a beszélgetést Alex.

– De hát látom, hogy valami baj van. Talán Rebeka visszautasított? – kérdezte sajnálkozva. – Ne aggódj, vannak más lányok is!

– Anya, ne kombinálj! – válaszolta indulatosan Alex, mert semmi kedve nem volt ehhez a beszélgetéshez. – Nincs semmi baj, mondtam már! Most felmegyek.

– Jól van, én csak segíteni akartam – felelte Katalin aggódva, de kicsit sértődötten. – Pihenj nyugodtan!

Alex felsietett a lépcsőn, beviharzott a szobájába, kulcsra zárta az ajtót, majd levetette magát az ágyra. Pihenni akart, de az agyában vadul cikáztak a gondolatok. Ha anya tudná, hogy épp az ellenkezője történt! Nem visszautasított, hanem felkínálkozott. És ha elfogadtam volna… most lehetne barátnőm. A gondolatba beleborzongott. Nem! Ilyen áron nem! Így nem!

Nem bírta elviselni a csendet. Elővette a telefonját, felrakta a fülhallgatót, és elindította a kedvenc rockszámaiból összeállított lejátszási listáját. A következő napokban mindent elkövetett, hogy kiverje Rebekát a fejéből.

Második fejezet: „Miért nincs még barátnőd?”

Alex csupán három napig tudta megállni, hogy ne nézzen rá Rebeka közösségi médiás felületeire. Kovács Rebeka Zsófia – olvasta a papírról. Nem tudtam, hogy második neve is van. Az oldalakon pontosan az fogadta, amire számított: pucsítós, cicikidobós, fürdőruhás, kihívó képek tömkelege. A srác annyira rákattant a fotókra, hogy majd egy órán keresztül böngészte és nézegette őket. Ezután a lány Rebeka világa nevű YouTube csatornájára is vetett néhány pillantást. Itt sem érte nagy meglepetés. Az oldalon körülbelül 10 videót talált, köztük egy-két sminkvideót, néhány hault, illetve pár kibeszélős vlogot. Az anyagok technikailag csapnivalók voltak, mind a kép-, mind a hangminőség kívánnivalót hagyott maga után, a háttérben nemegyszer förtelmes rumli éktelenkedett, Rebeka pedig beszéd közben folyamatosan özött, másodpercekig kereste a szavakat, néha többször is nekifutott egy-egy mondatnak, és még ahhoz is lusta volt, hogy legalább utólag megvágja az anyagot. Alex a „jó csaj vagyok, jók a melleim, ki is teszem őket, iratkozzatok fel!” megközelítésnél mélyebb koncepciót nem vélt felfedezni a lány videóiban. Azt viszont el kellett ismernie, hogy Rebeka tényleg nagyon szép. Érezte a lány delejes vonzását, csábító hívogatását. Mivel a kétségek vermébe zuhant, úgy döntött, kínzó gondolatait legjobb barátjával is megosztja.

Trencsényi Richárd furcsa figura volt. Saját magát kommunistának vallotta, ám ideológiai elkötelezettsége jobbára csak a Szocialista mémgyár, a Szoci Nyugdíjas és az El a kezekkel a Kádár-sírtól elnevezésű Facebook oldalak követésében merült ki, valamint egyszer a Magyar Munkáspártra szavazott – állítólag. Alexben időnként felmerült a gyanú, hogy országos cimborája nem is gondolja annyira komolyan fennen hangoztatott elveit, és – akárcsak az Amerikai Pite Sherminátora – csak szerepet játszik, hogy ezzel az abszurd technikával hívja fel magára a hölgyek figyelmét. Az elmélet mellett szólt, hogy Ricsi kommunista énje kizárólag nőnemű lények társaságában mutatkozott meg a maga teljességében. Külsejét tekintve átlagosnak számított. Nem volt kigyúrt, de kövér sem, az arcával nem adtak volna el villanyborotvát, de madárijesztőnek se lett volna alkalmas, a haja rövid és fekete volt, szemüveget hordott, és szinte mindig nevetett valamin – legtöbbször a saját úgynevezett „poénjain”. A huszonegyedik életévét taposó ifjú idén végezte el a szabad bölcsészet alapképzést, tanulmányait pedig szeptembertől filozófia mesterszakon kívánta folytatni. A nála két évvel idősebb, gazdaságinformatikusnak tanuló Alexszel egy egyetemi rendezvényen találkoztak, ott kezdődött a barátságuk.

– Azta! Hiszen ez egy bombázó! Ráadásul vörös! – kiáltott fel, amikor meglátta Rebeka fotóját. Alex előzőleg mindent elmesélt neki a lányról és a furcsa találkozásukról.

– Mondtam, hogy nagyon szép.

– Mi a kérdés? Én a helyedben nem sokat gondolkodnék…

– Ricsi! Vedd már egy kicsit komolyan a dolgot! – ripakodott rá Alex. – Te tanulsz filozófiát. Ez egy komoly erkölcsi dilemma.

– Hmmm… valóban, valóban – simogatta az állát a srác. – Vajon mit tenne ebben a helyzetben Vlagyimir Iljics Uljanov?

– Az ki?

– Hát Lenin! – vonta fel a szemöldökét Richárd, barátja hiányos műveltsége láttán.

Alex nem sokat tudott Leninről, de annyit igen, hogy már nincs az élők sorában, így bajosan tudna csak tanácsot kérni tőle.

– Az biztos, hogy a csaj nem teljesen százas… – nyögte ki végül Ricsi az első komolyan vehető gondolatot.

– Ugye?

– Az is lehet, hogy pszichopata.

Alex összerezzent.

– De nem vagyok a téma szakértője – tette hozzá a srác.

– Te mit tennél a helyemben?

– Nem tudom. Lehet rámozdulnék. Vagyis elfogadnám az ajánlatát.

Alex megütközve nézett rá.

– És hagyjam, hogy szétbarmolja a csatornámat? Meg egyáltalán… ennyi erővel akár prostihoz is mehetnék!

– Igazad van – másította meg a véleményét barátja. – Csak annyira szép ez a lány! Könnyen beleszédül az ember.

– De ellen kell állni a kísértésnek!

– Akkor állj ellen!

Ennyiben maradtak. Mikor Alex már távozóban volt, Ricsi azért még utánakiáltott.

– De ha esetleg mégis… – a megfelelő kifejezést kereste – elgyengülnél, én megérteném! Vagyis nem ítélnélek el.

Alex a barátjára nézett, tétován bólintott, majd hazaindult.

***

Néhány nappal később vasárnapi ebédhez készülődött a család, melyre Alex apja meghívta két haverját is vendégségbe. A fiú ki nem állhatta őket. Ha itt voltak, nem telt el úgy alkalom, hogy szóba ne került volna Alex nem létező szerelmi élete, lányokkal való kapcsolata, illetve annak hiánya. Fel volt rá készülve, hogy ezúttal is megkapja a kínos kérdéseket, a gúnyos kioktatást és az alpári csajozási tippeket. A leginkább az fájt neki, hogy az apja rendszeresen adta barátai alá a lovat, és ő maga is mindig beszállt az élcelődésbe, kicsit se próbálva leplezni, mennyire zavarja és idegesíti, hogy a fiának még mindig nincs barátnője. Alex biztos volt benne, hogy az apja attól fél, hogy meleg, és végleges megnyugvást csak akkor lelne a homofób lelke, ha végre egy lánnyal az oldalán állítana be a házba.

Mindaddig a szobájában maradt, amíg lentről fel nem harsant anyja ebédre hívó kiáltása. Ekkor lecammogott az étkezőbe. Az asztalnál egy-egy korsó sör társaságában már ott terpesztett az apja és két vendége, Attila és Lajos. Katalin eközben sürgött-forgott a konyhában, és tálalni készült. Az étkezőt betöltötte a kacsasült ínycsiklandozó illatával vegyült szesz- és izzadt férfiszag.

Alex apja, Géza tagbaszakadt, régi vágású ember volt, nemrég töltötte be a negyvenhetet. Egy kisvállalkozást vezetett, ami nem termelt ugyan nagy jövedelmet, de azért tisztességes megélhetést biztosított a családnak. Géza büszke volt rá, hogy a saját lábán áll és önmaga főnöke; úgy volt vele, őt aztán ne ugráltassa senki. A vállalkozás menedzselése és mindennapi ügyeinek intézése azonban rengeteg idejét felemésztette, aminek neje és fia itták meg a levét: mindketten úgy érezték, a férfi elhanyagolja őket. Gézának valahol bűntudata is volt emiatt, ám leginkább a düh és a keserűség érzése tört rá minden egyes alkalommal, amikor azzal kellett szembesülnie, hogy hálátlan kis családja nem értékeli eléggé erőfeszítéseit és áldozatos munkáját, amellyel anyagi biztonságot teremt számukra. Mivel hirtelen haragú ember volt, és tűzrőlpattant felesége, Katalin is előszeretettel adott hangot bárminemű nemtetszésének, az egyébként meghitt családi fészek olykor kiabálásig fajuló perlekedéstől volt hangos. Alexet gyerekkorában traumatikusan érintették ezek a zajos ribilliók, mindig szorongott, amikor szüleit veszekedni látta, ám mostanra már megszokta ősei csetepatéit, és fásult beletörődéssel vonult el mindig szobája csendes biztonságába, amikor érzékelte a kitörni készülő vihart.

– Sziasztok! – köszöntötte a vendégeket távolságtartó udvariassággal Alex.

Ugyan Attila és Lajos jó harminc évvel idősebbek voltak nála, korábban már megegyeztek a tegeződésben. Előbbi alacsony és tömzsi ember volt, tüsi hajjal és simára borotvált arccal, míg Lajos magas, vékony, lenyalt hajú és kefebajszos.

– Na, le méltóztatott végre jönni, fiatalúr? – vetette oda Alexnek rosszmájúan az apja.

Szavaiból kihallatszott az afölötti elégedetlenség, hogy Alex nem fáradt le üdvözölni a barátait, amikor azok megérkeztek. Alex nem szólt semmit, csak helyet foglalt az asztal mellett az egyik üres széken.

– Mi újság, cimbora? Hogy vannak a csajok? – csapott egyből a lecsóba Lajos.

Ezt nem hiszem el! – háborgott magában Alex. Még le sem értem, és máris egyből rákérdez!

– Tényleg, van már kapás? – érdeklődött Attila is.

– Nincs… – felelte színtelen hangon Alex. Lapozzunk.

– De hát hogyhogy? Nincsenek jó bulák az egyetemen? – kérdezte Lajos, mintha nem tudná nagyon is jól, hogy a nevezett felsőoktatási intézményben csak úgy nyüzsögnek a dögösebbnél dögösebb nőivarú hallgatók.

– De vannak… – felelte rezignáltan Alex.

– Akkor mi a gond? Be kell dobnod magad, fiú! – instruálta Attila. – Ott a sok punci, csak rád várnak!

– Ne ízléstelenkedjen már, Attila! – ripakodott rá a férfira az éppen betoppanó Katalin, miközben egy nagy fazék főtt krumplival és egy salátástállal egyensúlyozott, amiket tüstént az asztalra is helyezett, a már ott lévő kacsasült mellé.

– Elnézést, kedves hölgyem… – szabadkozott Attila. – Én csak motiválni szerettem volna a fiát!

– Nincs rá szüksége, hogy motiválják! Csajozik ő! – kelt a fia védelmére, és helyet foglalt az asztalnál. – Néhány napja is itt járt valami szép kislány.

– Na, ez új nekem! – kapta fel a fejét érdeklődéssel telve Géza. Akkor talán mégsem buzi! – gondolta reménykedve. – Mesélj csak, Alex!

– Halljuk! – biztatta Lajos is, közben szedett a krumpliból.

Na, már csak ez hiányzott! Nem elég, hogy megint a szokásos köröket futjuk, még Rebekáról is be kell számolnom! Mit hazudjak róla? – töprengett.

– Semmi különös. Csak egy ismerős. Rebekának hívják – felelte színtelen hangon.

– Van pasija? – faggatta Lajos.

– Nincs…

– Na, hát akkor szabad a pálya! – kiáltott fel a férfi.

– Mondtam, hogy csak ismerősök vagyunk! – igyekezett lezárni a témát Alex.

– Hát, ha nem kezdeményezel, akkor azok is maradtok. A punci nem hullik csak úgy az ember farkára! – magyarázta Attila, s közben lendületesen hadonászott a késével, azonban nyomban el is akadt a szava, mert észrevette, hogy a ház úrnője szúrós szemmel nyugtázta a megállapítását. – Már úgy értem – korrigált, mert nem akarta Katalinnál kihúzni a gyufát –, a csajok nem jönnek csak úgy maguktól, be kell fűzni őket!

– Igaza van! – helyeselt Géza is. – Feminizmus ide vagy oda, a nők még ma is arra vágynak, hogy a férfi legyen férfi, és ő kezdeményezzen!

– Amúgy milyen a leányka? – kíváncsiskodott Lajos.

– Csinos lány… – válaszolta Alex szemlesütve.

– Mi az hogy! – rikkantotta lelkesen Katalin. – Elbűvölően gyönyörű teremtés! És nagyon kedvesnek tűnt.

– Akkor annál inkább próbálkozni kell! Maximum nem jön össze. Mit veszíthetsz? Legfeljebb a barátságát, az meg úgyse számít! – bölcselkedett Attila.

– Már hogyne számítana? – ellenkezett Katalin. Ingerült hangja jelezte, hogy nagyon nem szimpatizál Attila világszemléletével.

– Higgye el, Katalin, tapasztalatból mondom, hogy őszinte fiú-lány barátság nem létezik – fejtegette Attila. – Egy férfi számára nincs annál megalázóbb, mint barátságot színlelni egy olyan nőnek, akivel szíve szerint lefeküdne. Fiatal koromban én is elkövettem ezt a hibát, és meg is fizettem érte a tanulópénzt, mert egy ilyen barátságból csak a nő profitál. A férfi mindent megtesz, körbeugrálja a lányt, segít, ahol tud, abban a reményben, hogy erőfeszítéseinek egyszer beérik a gyümölcse, és övé lesz a nő. De nem lesz! És mire erre rájön, már eltelt egy csomó idő, amit egy olyan perszónára pazarolt, akit soha esélye sem volt megkapni! Úgyhogy jegyezd meg, Alex – fordult most a fiúhoz –, hogy annak a nőnek, aki nem akar veled lefeküdni, a csillagokat is lehozhatod az égről, akkor sem enged az ágyába. Az ilyet hagyni kell, nem még barátkozni vele!

– Nincs igazad, cimbora – vetette ellene Lajos. – Előre honnan tudhatnánk, kinél van esélyünk és kinél nem? Szerintem sosincs reménytelen eset. A csajozás művészete éppen abban áll, hogy a kiszemelt nőt, még ha az kezdetben vonakodik is, a férfi kitartó udvarlással végül meghódítja.

– Vagy nem! És akkor minden belefektetett energia hiábavaló volt. A pénzről nem is beszélve. Hihetetlen, hogy a nők befűzéséért mennyit hajlandóak áldozni a férfiak, és bele sem gondolnak, hogy abból az összegből, amit feleslegesen dobtak ki az ablakon, mennyi dögös prostira futotta volna…

Katalin idegesen az égre emelte a tekintetét, és magában elnyomott egy ordas nagy káromkodást. Kezdte elveszíteni a türelmét. Nagyon elege volt már Attilából, sosem értette, hogy a férje, Géza miért barátkozik ilyen kétes alakokkal. Alex is magában azért fohászkodott, hogy most már mielőbb érjen véget ez a kínos lakoma, és végre visszatérhessen biztonságos kis odújába.

– Elszóltad magad, barátom! – jegyezte meg Géza röhögve. – Szóval te ilyen lányokhoz jársz?

Katalin nem értette, hites ura min mulat ilyen jól. Mi nevetni való van azon, hogy Attila kurvákhoz jár? Undorító! És egy ilyen ember koszolja össze a tányérjaimat! – háborgott magában.

– Nem mondtam, hogy prostikhoz járok… – próbálta menteni a menthetőt Attila, de a kétkedő tekintetek jelezték, az asztaltársaságot nem igazán sikerült meggyőznie. Mindenesetre senki sem forszírozta tovább ezt a kérdést.

– Visszatérve rád, Alex – vette fel újra a beszélgetés elveszett fonalát Lajos –, mindenképpen fogadd meg a tanácsunkat, és próbáld meg befűzni azt a Rebekát! Ne azon agyalj, hogy ő vajon mit gondol rólad, az a fontos, hogy te mit érzel iránta! Tetszik neked? Akkor tedd meg a szükséges lépéseket, és hívd el egy randira, ne totojázz!

– Jó a szó, Lajos! – helyeselt Géza is. – Amúgy is ideje lenne most már valami nőt kerítened! Hagynád, hogy anyád unoka nélkül maradjon?

– Géza…! – sziszegte le a férjét Katalin, mert sejtette, milyen rosszul eshetnek ezek a szavak a fiának.

Katalin jól is gondolta, Alex gyomra valóban görcsölni kezdett a dühtől és a szégyentől. Vissza kellene szólnom valamit… de nem tudok… csak ülök itt, mint egy rakás szerencsétlenség! – emésztette magát.

– Nem olyan egyszerű az… – nyögte ki végül az első épkézláb gondolatot, ami eszébe jutott.

– Mi olyan bonyolult rajta? – kérdezte az apja indulatosan. – Odamész, leszólítod.

– Manapság tényleg nem olyan könnyű ismerkedni – kelt Attila is Alex védelmére. – A nőknek ma már egekben vannak az elvárásaik. A fiatal csajok pedig, tisztelet a kivételnek, elkényeztetett kis cafkák.

– Szerintem hagyjuk most már ezt a témát! Túltárgyaltuk! – szólt közbe türelmetlenül Katalin.

Pár pillanatig kínos csend lengte körül az étkezőt, amit végül Lajos szüntetett meg azzal, hogy megosztotta múlt heti kirándulásának részleteit. Alex hálás pillantást küldött az anyja felé, amiért megszabadította a további szenvedésektől. Iszonyatosan ideges volt, fel tudott volna robbanni a dühtől. A vendégek távozása után fel akart osonni a szobájába, de apja utánakiáltott, és belékötött. Ismét felhozta a csajozás témáját, és hangot adott elégedetlenségének.

– Majd, majd, mindig csak majd! – dörögte hevesen. – Évek óta ezt hallgatom! Csaj meg sehol! Én a te korodban már jegyben jártam anyáddal!

Alex csak hallgatott, a fejét lehajtva.

– Na, elvitte a cica a nyelved?

– Hagyd már békén, Géza! – csitította Katalin.

– Azért ilyen, mert elkényeztetted! – hurrogta le feleségét, aki vissza akart vágni, de Géza addigra ismét a fiát vette célba. – Jól van, Alex, ne kerülgessük a forró kását! Buzi vagy? Őszinte választ várok!

– Nem vagyok – felelte csendesen a fiú. – De ha az lennék, azzal sem lenne semmi baj!

– He? – horkant fel az apja. – Akkor miért nincs még barátnőd?

– Csak.

– Mi az, hogy csak? Miféle válasz ez?

– Nincs, és kész. Sajnálom.

– Akkor talán tenni kellene valamit ez ellen, nem? Ahelyett, hogy azokat a lófasz videókat csinálod a jutyúra, és egész nap a szobádban döglesz, inkább ismerkedni járnál!

– Azok igenis jó videók! – szólt közbe felháborodottan Katalin. – Alexnek sok munkája van bennük.

– Pffff, munka… – gúnyolódott Géza – Munka, a faszt! Azt se tudja, mi az!

Alexnek könny gyűlt a szemébe. Egyszerűen nem bírt tovább ott maradni. Hirtelen sarkon fordult, faképnél hagyta a még mindig tomboló apját, feltrappolt a szobájába, kulcsra zárta az ajtót, és levetette magát az ágyra.

Elegem van mindenkiből! Elegem van ebből az egész szarból! A picsába! Nem bírta tovább, és bőgni kezdett. A sokévnyi frusztráció, önutálat, keserűség és düh elemi erővel tört most benne a felszínre. Alex szinte rázkódott a zokogástól. Az öklébe harapva próbálta elfojtani a sírását, mert nem akarta, hogy lehallatszódjon a kínja. Úgy érezte, a pokol legmélyebb bugyraiba zuhant le, ahonnét már nincs kiút. Kilátástalannak látta a helyzetét. Sohasem leszek boldog. Egész életemben szenvedni fogok. A gondolat éles szamurájkardként hasított a szívébe.

És ekkor, párás szemei előtt mintegy álomképként, képzeletében földerengett Rebeka alakja. Olyan tisztán látta maga előtt, mintha ott állt volna előtte. A gyönyörű vörös haját, a huncut tekintetét, a feszes, illatos bőrét, az izmos kis lábait és a kerek fenekét – testének minden porcikáját és domborulatát maga elé tudta idézni. Olyan volt, akár egy angyal. És ahogy szemlélte ezt az álomképet, valami földöntúli nyugalom és béke szállta meg. Már nem sírt.

Rebeka. Rebeka – ismételgette magában a nevet. Igen, ő a megoldás. Vége lehet. Leszállnának rólam. Feltápászkodott az ágyáról, és odabotorkált az íróasztalához. Kihúzta a fiókot. Ott volt a papír, amit még a lány adott neki, rajta az e-mail címével, Facebook és Instagram profiljával és a telefonszámával. Csak egy üzenet. Csak rá kell írnom. Hirtelen előkapta a mobilját a zsebéből és bekapcsolta. Eszelős tekintettel a kijelzőre meredt, megnyitotta a Facebookot, majd rákeresett Rebeka profiljára.

Harmadik fejezet: A vívódás

Rebeka szexi, bikinis profilképe ugyanolyan kihívóan nézett vissza rá a képernyőről, mint legutóbb, amikor a kíváncsiságtól hajtva rákeresett. Alex érezte, ahogy őrjítő sóvárgás keríti hatalmába: a gondolat, hogy ez a gyönyörű nő hamarosan az övé lehet, teljesen megszédítette. Fantáziája máris édes és vad vágyképeket festett lelki szemei elé, szinte már látta is maga előtt Rebekát, amint leveszi a pólóját, majd szexi melltartójában feléje lépked és hozzásimul. A fiúnak a puszta gondolattól is erekciója lett. Hevesen rányomott az üzenetküldés gombra. A chatablak nyomban fel is ugrott, csak arra várva, hogy Alex begépelje a bűvös szavakat, melyek Rebekát a karjaiba repítik.

„Szia!” – kezdte szövegét nemileg izgatott főhősünk, ezután azonban máris gondjai támadtak. Lendületét váratlan tanácstalanság akasztotta meg. Mit írjak neki? Egyszerűen közöljem vele, hogy „oké, leszek a pasid”? Nem, ez tök béna lenne! Az agya lázasan dolgozott, de hiába erőlködött, semmilyen épkézláb gondolat nem jutott az eszébe. Nem igaz! Hiszen szövegeket írok! Nem hiszem el, hogy nem megy! Áááááá! – háborgott magában.

Végül pár percnyi szenvedés után begépelt két újabb szót: „Alex vagyok.” De ezzel sem volt elégedett. Úgyis tudja, hogy ki vagyok! Kell ez ide? Végül arra jutott, hogy nem, hiszen már úgyis ismerik egymást – kitörölte hát a mondatot. Telt-múlt az idő, de még mindig csak egy árva „Szia!” éktelenkedett a chatablakban. Mi lenne, ha egyszerűen csak ennyit írnék neki? Ebből már látná, hogy akarok valamit – morfondírozott. Hülye vagy? Ez így tök béna! – szállt vitába saját magával.

„Gondolkoztam azon, amit mondtál.” – izzadt ki végül magából egy újabb mondatot. Mégiscsak kellene elé az, hogy Alex vagyok – gondolta. Beírta azt is. Na jó, de most hogyan tovább? „Úgy döntöttem, mégis elfogadom az ajánlatodat.” – folytatta, de ez sem tetszett neki. Így bele a közepébe? Nem kellene ezt valahogy szofisztikáltabban megfogalmazni? Tisztára lúzernek fog gondolni. Kitörölte a mondatot. Elkeseredetten próbált kitalálni valami frappáns szöveget, de a kreativitása, ami máskor olyan jó szolgálatot tett neki, most mintha cserbenhagyta volna. Mindig úgy gondolta, hogy ha szóban rosszul is kommunikál, írásban ügyesen ki tudja magát fejezni, hiszen ilyenkor mindig van lehetősége végiggondolni a közölnivalóját. De most valahogy mégsem akartak jönni a szavak. Pont olyan tanácstalannak, esetlennek és ostobának érezte magát, mint amikor lányokkal kellett beszélgetnie. Dühös lett. Mindig dühössé vált, amikor szembesült saját lúzerségével és pipogyaságával. Ne kombináld már túl, te szerencsétlen! Csak írj neki valamit, és küldd el! – szuggerálta magát indulatosan. Dühe azonban csak a kétségbeesését és a tanácstalanságát fokozta, ahelyett, hogy motiválóan hatott volna rá.

Végül hangosan felvonyított, majd kitörölte az egész üzenetet, és vadul elhajította a telefont. Ledobta magát az ágyra, és kis híján megint bőgni kezdett. Nagy nehezen sikerült visszatartania a könnyeit, azonban úgy érezte, a szenvedés darabokra szaggatja a testét. Mit csináljak? Lehet, hogy mégsem kellene írnom neki? Azért nem tudom megírni az üzenetet, mert legbelül érzem, hogy ez nem helyes? – kérdezte magától kínok között. Most túl izgatott vagyok apám miatt! Nem tudok tiszta fejjel gondolkodni. Inkább alszom rá egyet, és holnap kipihenten kitalálom, mi legyen – próbálta nyugtatni magát. De nem nyugodott meg, épp ellenkezőleg, hirtelen egy zsigeri, mélyről jövő dühcunami tört fel a lelkéből, vérét pedig elárasztotta az adrenalin. Lényének az a része, amelyik már torkig volt attól, hogy mindenki szánalmas vesztesnek tartja őt, és már ki volt éhezve a szerelemre és a szexre, vadul áhítozva Rebeka érintésére, csókjára, ölelésére, fenekére, meztelen testére, most tombolni kezdett, és gyilkos indulattal lázadt fel Alex passzivitása ellen, infernális vádak sorával kínozva a fiút.

Te kibaszott gyökér, te szánalmas, szerencsétlen szar! Jól van, akkor DÖGÖLJ MEG EGYEDÜL! Ennyit érsz! SZŰZEN FOGSZ MEGROHADNI! Nem is érdemelsz többet! Ugyan melyik lány akarna téged? Egy teleszart búvárruha jobban néz ki nálad! Ez volt életed lehetősége, ilyen még egyszer nem lesz! MOST DOBTAD EL A TELITALÁLATOS SZELVÉNYEDET, TE BAROM! Azt várhatod, hogy még egyszer egy ilyen jó nő valaha is szóba álljon veled! JÓL VAN, CSESZD CSAK EL AZ ÉLETED!

Alex úgy érezte, az önvád és a félelem élve keresztre feszítik őt. Szánalmas vergődés vette kezdetét. Egyik pillanatban úgy vélte, hogy muszáj írnia Rebekának, mert ha ezt nem teszi meg, örök boldogtalanságra és sötétségre kárhoztatja magát; máskor viszont arra gondolt, ha feladja az elveit, és behódol a vöröshajú démonleánynak, akkor végképp elbukik, és még azt az egy dolgot is elveszíti, ami maradék önbecsülésének utolsó morzsáját adta: az érzést, hogy ha lúzer is, de legalább tisztességes ember.

Mit tegyek? Mit csináljak? – kínlódott. Abban száz százalékig biztos volt, hogy nem akar szűzen meghalni. Sötétebb és reménytelenebb pillanataiban felmerült benne a gondolat, hogy papnak megy, de végül sosem tudta rászánni magát a döntésre, éppen azért, mert úgy érezte, nem tudna szerelem nélkül élni. Újra és újra arra a felismerésre jutott, hogy bármilyen kilátástalan is a helyzete, sohasem tudná végleg feladni a reményt: az álmot, hogy egyszer lesz egy barátnője.

És mi van, ha tényleg beleszeretnék Rebekába? És ő is belém? Ha jobban megismernénk egymást, lehet, hogy kialakulhatna közöttünk valami, ami igazi… ami valódi szerelem, nem hazugság… Miért ne találkozgathatnék vele? Abban még nincsen semmi rossz… Mintha isteni szikra gyúlt volna az agyában. A hirtelen jött gondolat egészen felvillanyozta. Minél többet tűnődött rajta, annál jobbnak tűnt. Ha felajánlja Rebekának, hogy randizhatnak, de nem ígér semmi biztosat, azzal nem mond sem igent, sem nemet a lánynak. Tökéletes kompromisszum! Így nem adom fel az elveimet, de nem is dobom el magamtól a lehetőséget, hogy összejöhessek vele. Újult lelkesedéssel pattant ki az ágyból, majd leült a laptopjához. Úgy döntött, előbb Wordben fogja megírni az üzenetet, és ha kész, majd bemásolja a chat ablakba, és elküldi. Így is tett. Megelégedésére ezúttal néhány perc alatt sikerült is összehoznia a levelet. Ezt írta:

„Kedves Rebeka! Alex vagyok, biztosan emlékszel rám. Gondolkodtam azon, amit a múltkor mondtál, és végül arra jutottam, hogy mégis szeretnék találkozni veled. Viszont nem ígérhetek semmit. Ezt le kell szögeznem, mert nem akarlak hitegetni, és azt sem szeretném, ha csalódnál. De abban benne vagyok, hogy találkozgassunk, ismerjük meg egymást jobban, és aztán majd meglátjuk, kialakul-e valami közöttünk. Neked ez így oké? Várom válaszod! Szia, Alex.”

Felment a Facebookra, megnyitotta Rebeka profilját, rákattintott az üzenetküldésre, és bemásolta az irományát a chat ablakba. Már csak az Entert kellett lenyomnia. Adrenalin árasztotta el az ereit, érezte, hogy felgyorsul a szívverése. Hezitált. És mi van, ha azt írja, hogy nem, neki ez így nem oké? Hiszen csak benne akar lenni a videóimban! Nem randizni akar velem. Nem is érdeklem, csak híres akar lenni! Keserűség öntötte el a szívét. Vagy esetleg azt mondja, oké, akkor legyünk csak barátok. De én nem akarok CSAK a barátja lenni! AKAROM ŐT! Azt akarom, hogy a BARÁTNŐM legyen, hogy járjon velem, hogy a karjaimban tarthassam! Nekem nem kell a barátsága! Idegesen újra végigolvasta a szöveget. Végül kihúzta belőle a végét, és csak ennyit hagyott meg:

„Kedves Rebeka! Alex vagyok, biztosan emlékszel rám. Gondolkodtam azon, amit a múltkor mondtál, és végül arra jutottam, hogy mégis szeretnék találkozni veled. Várom válaszod! Szia, Alex.”

Nem volt ezzel sem elégedett, nagyon nem, de már elege volt a szerencsétlenkedésből. Végül nyelt egy nagyot, és rányomott az Enterre. Üzenet elküldve. A kocka el van vetve – gondolta Alex. Most már Rebeka térfelén pattog a labda. Vajon mikor válaszol? Remélem hamarosan...

Telt-múlt az idő, de reakció csak nem érkezett. Alex szinte percenként csekkolta a Messengert, de újra és újra csalódnia kellett: a rendszer jelzése szerint a lány még csak nem is olvasta az üzenetet. Lehet, hogy a Messenger nem jelzi ki neki, hogy írtam? Hiszen nem is vagyunk ismerősök. Talán be kellene jelölnöm őt… – tépelődött. Úgy döntött, biztos, ami biztos, ismerősnek jelöli Rebekát a Facebookon.

De ezután sem kapott választ. Alex eleinte azzal nyugtatta magát, hogy Rebeka valószínűleg elfoglalt, és ezért nem nézett még rá a telefonjára. Lehet, hogy moziban van. Vagy kirándul. Esetleg vásárolgat a barátnőivel. Azonban mikor már három óra is eltelt az üzenet elküldése óta, aggódni kezdett. Hogyhogy nem olvasta még, amit írtam? Az olyan csajok, mint ő, állandóan a telefonjukon lógnak! Ahogy telt-múlt az idő, úgy vált egyre idegesebbé és csalódottabbá. Próbálta kitalálni, mi történhetett. Szinte megőrült attól, hogy nem tudta, mi lehet az oka a válasz hiányának. Vajon Rebeka észrevette már, hogy írt neki? Ha igen, akkor miért nem olvasta el az üzenetet? Lehet, hogy már van valakije, egy másik fiú? Vagy tényleg órák óta nem nézett telefont? Elromlott a mobilja? Balesete volt, és most kómában fekszik valamelyik kórházban? Elrabolták az UFO-k? Alex egyre vadabb konteókat gyártott.

Várt és várt, de semmi sem történt. Lassan öt óra is eltelt az üzenet elküldése óta. Alexnek már minden baja volt. Düh, csalódottság, kérdőjelek, kétség, fájdalom, vágy, félelem – az érzések egész kavalkádja kavargott a fiúban. Újból szeme elé került a papiros, amit Rebekától kapott, és ráeszmélt, hogy a lány a telefonszámát is megadta. Akár fel is hívhatnám. De nem merte. Félt szóban beszélni vele, pláne ilyen feldúlt, lelkileg szétcsúszott állapotban; továbbá úgy vélte, Rebeka zaklatásként élhetné meg, ha ilyen erőszakosan keresné őt azok után, hogy már üzenetet is írt.

Végül besötétedett. Már este 10 óra is elmúlt, de Rebeka még mindig nem adott magáról semmiféle életjelet. Alex teljesen össze volt törve, úgy érezte, mintha mérgezett tőrt döftek volna a szívébe. Most már biztos, hogy direkt nem válaszol! – gondolta keserűen. Már látnia kellett, hogy írtam neki. Szándékosan nem nézi meg az üzenetemet, mert tudja, hogy akkor én is látnám, hogy olvasta. Csak szórakozott velem… Annyira kikészült idegileg, hogy már sírni sem volt képes. Úgy érezte, lelke egy ezer éve kiszáradt patak napégette, feltöredezett talajú medrévé változott, amelyben már soha többé nem csörgedezik éltető erejű forrásvíz. Üresen bámult maga elé a sötét semmibe koromfekete szobájában. Végül ezt is elunta, és lehajtotta a fejét a párnájára. Rebeka… Rebeka… Túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen…

Hirtelen hangos pittyegés zaja robajlott az éjszaka csendjébe: a Messenger jellegzetes hangja! Alex úgy pattant fel új életre kelve, mint oszlófélben lévő rockervámpír a koporsójából, ha száz év után ismét metálzenét hall. Vadul a mobiljához kapott. A szíve hevesen kalapált, egészen a torkában érezte a dobogását. Remegve bepötyögte a telefonját feloldó PIN kódot, és lélegzetvisszafojtva várta, hogy megtudja, vajon kitől jött üzenete. Kis híján szívinfarktust kapott. Ő ÍRT! Rebeka! A hirtelen rászakadó örömmámortól fizikai fájdalmat érzett, a gyomra majd szétszakadt. Kíváncsisága ellenére alig merte megnyitni a szöveget, mert attól félt, hogy valami olyasmit fog olvasni, ami szétzúzná az álmait. De nem akart várni. Látni akarta, mit válaszolt Rebeka. MOST, AZONNAL! Rákattintott hát az üzenetre, és olvasni kezdte…

Negyedik fejezet: Rebeka világa

Egy szép júliusi délutánon Rebeka a hajdúszoboszlói strand úszómedencéjének partján süttette a hasát két barátnője társaságában. E helyről remek lehetőség nyílt a vízben tempózó izmos szépfiúk megfigyelésére és becserkészésére. Rebeka maga is oda-odapillantgatott a csillogó víztükör felé, ha a látóterébe került egy-egy helyesebb példány. Egyébként élvezte a jó időt és a semmittevést, és hagyta, hogy a napsugarak szépen barnítsák kifogástalan, hamvas bőrét. Időnként váltott néhány szót két társával, Fruzsinával és Kingával, és ha már nagyon unta a tétlenséget, rá-ránézett a telefonjára. Egy ilyen alkalommal észrevette, hogy érkezett egy új üzenete valakitől, aki nem volt az ismerőse. Biztos megint valami kanos barom akar nálam bepróbálkozni! – gondolta. Rengeteg kéretlen üzenetet kapott, 99,9%-át olyan férfiaktól, akik Rebeka szemében a „bottal se” kategóriába tartoztak. Nem idegesítette különösebben a dolog, de nem is imponált neki, ha vadidegen lúzerek dicsérték. A leveleiket kizárólag azért olvasta el, hogy röhögjön egy jót a szánalmas próbálkozásokon. Már épp rákattintott volna az üzenetre, amikor meglátta a feladó nevét: Marosvölgyi Alex. Rebeka majdnem felsikkantott örömében. Diadalittas mosolyra húzta a száját.

Megvagy! – gondolta magában. Kinyomta a telefont. Felesleges elolvasnom, hogy mit írtál, úgyis tudom, hogy már a markomban vagy. Majd este válaszolok. Vagy holnap. Addig szenvedj egy kicsit! A hasára fordult, hogy a háta is barnuljon, majd mosolyogva elnyújtózkodott.

– Na, mi az? Csak nem Roland írt? – kérdezte Kinga.

– Ja, nem – felelte Rebeka. – Ő amúgy sem érdekel már.

– Csak azért kérdezem, mert látom, hogy nagyon örülsz valaminek – kíváncsiskodott tovább a lány.

– Semmi különös… Egyszerűen csak jó kedvem van – zárta rövidre a beszélgetést Rebeka.

Majd pont téged foglak beavatni a titkaimba, te kis vipera… – gondolta magában. Hivatalosan barátnők voltak, valójában azonban ki nem állhatta Kingát, és azt is biztosra vette, hogy az érzés kölcsönös. A vakítóan szőke hajú, 182 cm magas, csinos arcú, ám szigorú tekintetű Újfalusi Kinga volt hármójuk közül a „sztár”. 15 éves kora óta modellkedett, szépségversenyeket nyert, magazinok címoldalairól köszönt vissza az arca, cégek reklámoztak vele, az Instagramon pedig már 40 ezren követték. Rebeka sosem értette, hogy a pasik mit esznek rajta annyira. Fruzsit viszont kedvelte; becsülte benne, hogy bár borzasztóan okos és csinos volt, mégis nagyon szerény és kedves maradt.

A kis triumvirátusuk még gimiben alakult meg, ott ismerkedtek össze. Osztálytársak voltak, és hamar összebarátkoztak. Rebeka akkor még kedvelte Kingát, akit abban az időben még vicces és jó fej lánynak tartott. Mindent együtt csináltak, még a WC-re is hármasban jártak, sokszor az iskolán kívül is össze voltak nőve. Fruzsi – azaz Ilkó Fruzsina – volt a „Csapat Agya”. Ha Rebekának és Kingának gondjai támadtak a házi feladattal, rá mindig lehetett számítani, függetlenül attól, hogy éppen biológiáról, matekról vagy történelemről volt szó. Rebeka a jó értelemben véve irigyelte őt, és afféle példaképként tekintett rá. A legszebbnek is őt tartotta hármójuk közül: Fruzsinak gyönyörű, hátközépig érő, enyhén hullámos gesztenyebarna haja volt, kifejező szürkésbarna szemei és dús ajkai. Nem beszélt sokat, inkább csendesen meghúzódott a háttérben, pedig kiváló volt a humora. Rebeka imádta, hogy olyan naiv, érzelmes és romantikus alkat. Színötösre érettségizett, később orvostanhallgató lett.