Boldizsár Ildikó

Meseterápia

– részlet –

Második, átdolgozott kiadás
(Első kiadás: Budapest, 2010)

© Boldizsár Ildikó, 2010, 2025

A mesékben minden benne van:
minden, ami volt, van és lehetne.

I. rész

A meseterápia elmélete

Előszó a második kiadáshoz

A Meseterápia – Mesék a gyógyításban és a mindennapokban 2010-ben jelent meg először, s azóta változatlan utánnyomások formájában még tizenegyszer. Az eltelt tizenöt évben a könyvben bemutatott Metamorphoses Meseterápiás Módszer sok elemmel bővült, és lassú építkezéssel kerek egésszé formálódott. Ezt a formálódást könyvek sora dokumentálta, amelyek mindegyike egy-egy itt olvasható mondatból vagy fejezetből nőtte ki magát. A metamorphoses-meseterápia szempontjából alapműnek számító Meseterápia egy születőben lévő terápiás módszer első dokumentuma volt, s fő céljának a mesék tudásközvetítő és terápiás aspektusainak bemutatását tekintette. Akkoriban a meseterápia fogalma alig volt ismert, ezért rendkívül sok mindenre kellett figyelni annak érdekében, hogy a könyvben leírtak mind a segítő szakmabeliek, mind az olvasók körében érthetők és értelmezhetők legyenek. Óvatosan egyensúlyozva haladtam mondatról mondatra, minden fejezetet többször is átolvastam, és igyekeztem összegző módon továbbadni mindazt, ami a mesékről és a meseterápiáról addig összeállt bennem. A könyv váratlan sikere és az utána következő munkatapasztalatok megerősítettek abban, hogy egyre nagyobb szükség van a meseterápiára. 2013-ban kezdtem el tanítani a módszert százhúsz órás akkreditált képzések keretében. Az első évfolyam 2014 tavaszán végzett; különböző területeken 32-en kezdték el akkor a mesékkel való munkát. Ezt követően évente indultak képzések mind a segítő szakmabeliek, mind pedig a pedagógusok számára. A Semmelweis Egyetem által akkreditált képzéseken 240 meseterapeuta, az Oktatási Hivatal által akkreditált képzéseken pedig 170 meseterapeuta kapott tanúsítványt 2025-ig, az egyetemi mese-szakpedagógus képzésen pedig közel százan szereztek diplomát. A harminc–hatvan órás alapképzést körülbelül ezren végezték el, főleg pedagógusok, akik óvodákban, általános és középiskolákban, valamint felsőoktatási intézményekben tartanak mesefoglalkozásokat. Jelen kézirat leadásával egy időben kezdte meg működését az általam alapított Nemzetközi Meseiskola, amely nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is képez metamorphoses-meseterapeutákat.

A Mesekalauz úton lévőknek (2013) című könyv a tanítványok kérésére készült, méghozzá azzal a céllal, hogy oktatási segédanyag formájában példákkal segítse azokat, akik az életfordulók tudatos megélését történetekkel szeretnék megtámogatni. Néhány évvel később ez a könyv szolgált alapul a mesékkel történő személyiségfejlesztés módszertanához. Az Életválságok meséi (2016) a krízisek kezeléséhez és krízisprevencióhoz nyújtott segítséget. Ebben a könyvben található a meséken alapuló család- és párterápia alapgondolata, a mintázatmódszer elméleti háttere, az objektív és szubjektív mesemátrix, és itt esett szó először a külső és belső térképről, a tudatváltó pont szerepéről a terápiás folyamatokban, valamint az állatmesék szorongáscsökkentő hatásairól és az állatok segítő szerepköréről.

A Hamupipőke Facebook-profilja (2018) egyrészt az egyéni meseterápiák protokollját, másrészt a rendszerszemléletű meseterápiás folyamatokat – pár- és családterápiás mesemátrixokat – mutatta be esetleírásokon keresztül. A királyné, aki madárnak képzelte magát (2019) a hosszabb, akár többnapos vagy éves csoportterápiák módszertanának és esettanulmányainak gyűjteménye. A „Hogyan segítsek én terajtad?” Segítő kapcsolatok a mesékben (2023) a segítők kiemelkedő szerepkörére világított rá a mesékben és a meseterápiás folyamatokban, és ebben a könyvben tettem kísérletet arra, hogy felállítsam az állatokat szerepeltető szüzsék folklorisztikai és irodalomtudományi szempontból is újszerűnek számító rendszerét. Ez a hat könyv ma már oktatási segédanyagként is elérhető azok számára, akik metamorphoses-meseterápiát tanulnak, mivel tartalmazzák mindazon elemeket, amelyek egyértelműen a Metamorphoses Meseterápiás Módszerhez tartoznak. Hetedik tankönyvnek tekinthető az 1997-ben megjelent Varázslás és fogyókúra, amelyben a kandidátusi értekezésem „olvasóbarát változataként” a nép- és műmesék összehasonlítását végeztem el. Az elméleti könyvek megértését egy, az elsőként végzett tanítványok vizsgadolgozatait tartalmazó gyakorlati kézikönyv, a Meseterápia a gyakorlatban (2014) is segítette, mint ahogy az a tíz tematikus mesegyűjtemény is, amely 2007 és 2019 között jelent meg.

A könyvek, valamint a végzett meseterapeuták hiteles, hatékony – és sok esetben áldozatos – munkái egyre népszerűbbé tették a meseterápiát. Ha arra keressük a választ, hogy mi ennek a népszerűségnek az oka, először is a mesék történeti gyökereit érdemes megvizsgálni, másodszor pedig az emberi psziché azon sajátosságait, amelyek a történetmondással és a „narratív agy” működési mechanizmusaival állnak kapcsolatban. Ma már egyre pontosabban látom, hogy mindaz, ami a meseterápiában a terápiás jelleget biztosítja, pontosan attól olyan erős, hogy a messzi múltba nyúló történeti gyökereken vagy egyetemes emberi jellemzőkön alapul. A meseterápia akkor nyeri el méltó helyét a terápiás módszerek között, ha egyrészt valamennyi mesei műfajcsoportnak és motívumnak feltárjuk a forrásait, másrészt ismerjük ezek szerepét az emberi fejlődés történetében. Az előbbihez remek és szerteágazó szakirodalom áll a rendelkezésünkre a különböző tudományterületekről, ezek összevetése, valamint az összehasonlító mesetudomány szerkezeti vizsgálódásokon túlmutató módszertanának kidolgozása közelebb vihet bennünket egyfajta szintézishez. Érdemes lenne az összevetést az egyes meserégiókra jellemző „egységes és egylényegű világkép” alapján elvégezni, hogy pontosan meg tudjuk mondani, milyen azonosságokat és különbségeket találunk a világ népmesekincsében. Izgalmas téma például, hogy milyen teremtéstörténetek terjedtek el a különböző területeken, vannak-e duális teremtéstörténetek vagy nincsenek; milyen módon történik a mesékben az isteni erők közreműködése és az ezekkel való összekapcsolódás; mit jelent az egyes meserégiókban a „lélek”, és hányféle elnevezés van rá, s nem utolsósorban mit mondanak a mesék a halálról és a túlvilágról. Ha nem csupán az „egyetemes emberit” keressük a mesékben, hanem felfedezzük a világhoz való viszonyulás finom különbségeit, további értékes lehetőségekkel gazdagodik a meseterápia módszertana.

Világunkban egyre nagyobb káosz uralkodik, amely életünk minden területére kiterjed, és ebben a káoszban egyre nehezebb olyan érvényes kapaszkodókat találni, amelyek segítenek eljutni a rend és a rendezettség állapotához. Negyven év mesékkel eltöltött idő után bátran kijelenthetem, hogy a mesék nemcsak egyfajta hiány betöltésére alkalmasak a vágyott vagy elképzelt renddel kapcsolatban, hanem abban is tudnak segíteni, hogy megakadályozzuk vagy megszüntessük a belső káoszt. Rábízhatjuk magunkat a mesékre, mert a történetek kezdetektől fogva a hétköznapi ember mindenkori problémáira reagáltak, miközben bekapcsolták a mese hallgatóit abba a kollektív tudásba és bölcsességbe, amely a történetek alapjául szolgált. A varázsmesék hatásának titka, hogy egyfajta helyreállítási utat mutatnak be, méghozzá két irányban: horizontálisan és vertikálisan tárják elénk azokat a forgatókönyveket, amelyek sok millió ember kipróbált, megélt és áthagyományozott tapasztalatait tartalmazzák. De kereshetünk választ a meseterápia népszerűségére akár a varázsmesei szerkezet felől is, mert az abban megőrzött morfológiai rend pontosan leképezi a káoszból a rendbe tartó folyamat kötött sorrendű lépéseit. Ezt a logikus, szabályszerű kapcsolódásokat mutató morfológiai rendet ismételjük meg a meseterápiás folyamatokban: Vlagyimir Jakovlevics Propp nyomán hét állandó szereplő (énrész) és harmincegy mesei funkció (életútelem) között teremtünk harmonikus kapcsolatot, miközben bevonjuk a mese többi motívumát is. Mivel mindez egy kötött szerkezet és sorrend alapján történik, elmondhatjuk, hogy a meseterápia olyan logikus terápiás módszer, amelynek minden eleme meghatározott kapcsolódási mintázat alapján fonódik össze egymással. Ráadásul, mivel a varázsmesék szerkezete a beavatási rítusok szerkezetére épül, a meseterápiás folyamatok pedig a varázsmesék szerkezetét ismétlik meg, tulajdonképpen egy nagyon ősi, archaikus forma szolgál a folyamat alapjául, amely mindenki számára ismerős. Ez a szerkezet őrzi a kozmikus rend lenyomatát, a szabályozott belső környezet létrehozásának módját, egy olyan élhető világ megteremtését, amelyben mindenki a számára kijelölt térben és helyen találja meg boldogságának forrását. A mesemorfológia szerint egy mese addig nem érhet véget, míg minden szereplő sorsa nyugvópontra nem jut, el nem rendeződik. A mesei világképekben tükröződő rend, a mesei helyszínek és irányok meghatározott sorrendje, a „hármas egység” rendje, a rítusok és a természet rendje pedig abban segítenek, hogy a mese hősével együtt a mese hallgatója is megérkezzen a rendezettség állapotába. Ez a meseterápia legfontosabb célja.

Az utóbbi években többször felmerült bennem a Meseterápia átdolgozásának gondolata, mégpedig annak érdekében, hogy a módszer minden lényeges eleme egy könyvben legyen olvasható, ám mostanáig elvetettem ezt az ötletet. A Nemzetközi Meseiskola megalapításával azonban feltámadt a kíváncsiságom: vajon mennyi átdolgozásra van szükség ahhoz, hogy az „alapkönyv” a módszer tizenöt éve tartó, folyamatos formálódása után újra naprakész legyen? Mi az, ami már tizenöt éve is a módszer alapjaihoz tartozott, és mi az, ami hiányzott belőle? A jubileumi kiadáshoz közeledve végül úgy döntöttem, utánajárok ennek.

Az első meglepetés akkor ért, amikor azzal szembesültem, hogy már a Meseterápia első kiadása is tartalmazta mindazon módszertani elemeket, amelyek később egy-egy újabb könyv alapját képezték. Az első fejezetet például csak néhány pontosító definícióval vagy mondattal egészítettem ki, és ide került a mesékkel való munka hét lehetőségének összegző bemutatása is. A műmesékkel kapcsolatos fejezet is bővült, mivel a pedagógusok képzése során a gyermeklélektan szempontjából messzemenőkig hiteles kortárs mesék is bekerültek a mesékkel történő személyiségfejlesztés lehetőségei közé.

Az új kiadásból kikerült viszont egy esettanulmány és az utószó, hogy a helyükre egy alapos bibliográfia kerülhessen. A könyv első megjelenése idején ugyanis jogos kritika ért azzal kapcsolatban, hogy hiányzik belőle egy alapos szakirodalmi összefoglaló. Ezt most pótolom, sőt kiegészítem friss szakirodalommal is a listát.

Szükségét láttam annak is, hogy ne csak a mesékkel, hanem a meseterápiával kapcsolatos tévhiteket is bemutassam, ugyanis sok téves elképzelés kering a módszerrel kapcsolatban. A legérdekesebb felfedezésem azonban az volt, hogy egyetlen fejezet szorult alapos átdolgozásra, illetve meghúzásra: az, amelyben a férfi- és női szerepekről esett szó. Az utóbbi tizenöt évben annyira átalakult és megváltozott a nemi szerepekről való gondolkodás, hogy úgy döntöttem, csak azokat a részeket hagyom meg az új kiadásban, amelyek valóban időtállók, azaz kifejezetten a nők és férfiak mesebeli helyzetére utalnak.

Az első kiadás nagy része érintetlen maradt, noha a könyv újraolvasása rengeteg új gondolatot ébresztett, újabb tanulmányok és könyvek előtt tárva ki a kapukat. Megnyugtatónak vélem, hogy mindazon alapok, amelyekre a metamorphoses-meseterápia épült, időtállónak és biztosnak bizonyultak, és az átdolgozott, bővített kiadás új fejezetet nyithat a meseterápia történetében. A Meseterápia első kiadása betöltötte eddigi funkcióját: tájékozódási pontot jelentett azok számára, akiket a mesék egy mélyebb szintje érdekelt, valamint azoknak is, akik a meseterápia születésére és módszertanára voltak kíváncsiak. Most új szakasz kezdődik e könyv életében: arra hivatott, hogy a következő generációk számára is megőrizze a metamorphoses-meseterápia immár „kerekké formálódott” módszertanát.

Balatonrendes, 2025. szeptember 9.

Boldizsár Ildikó

Előszó
Tévhitek a mesékkel és
a meseterápiával kapcsolatban

Az archaikus kultúrákban a meséknek évszázadokon keresztül óriási jelentőséget tulajdonítottak. A mesék nem hiányozhattak abból a tudásanyagból, amelyet minden ifjúnak át kellett vennie az elődöktől, és a mesemondók is ügyeltek arra, hogy mire életük a végéhez ér, minden rájuk bízott mesét elmondjanak, továbbadjanak. Azt feltételezhetjük, hogy ha az emberiség ilyen nagy becsben tartotta ezeket a történeteket, annak nyilvánvalóan komoly oka lehetett. Magam éveken át kutattam e „nyilvánvaló okot”, és mára bizonyossá vált számomra, hogy a mesékbe kódolt komplex tudásanyag volt az, amit generációról generációra tovább kellett adni, még akkor is, amikor e tudás komplexitása már egyre nehezebben volt értelmezhető az újabb nemzedékek számára. Szerencsére a 19. század közepétől rendelkezésünkre állnak azok a lejegyzett gyűjtemények, amelyek a mesék akkori állapotát – s ezzel együtt az akkor élt emberek mentális állapotát – tükrözik. Fontos ugyanis az a körülmény, hogy a mesék áthagyományozása során csak az a mese élhetett tovább, amelyet a hallgatóság igaznak minősített és elfogadott. Ha a mesemondó olyan motívumokat használt a mesemondás során, amelyeket a hallgatók nem találtak „igaznak”, vagy olyan tapasztalatokat szőtt a történetbe, amelyeket a hallgatóság nem igazolt vissza, közbeszóltak, s a mesemondónak ki kellett javítania a „hibát”. E preventív „cenzúra” azt is lehetővé tette, hogy a mesét hallgató felnőttek valóban viszonyítási alapként kezelhessék a mesékben rejlő üzeneteket, és saját életükre vonatkoztathassák azokat. „Velem is épp így történt” – hallottam többször is mesehallgatás után idős emberektől. A kisebb gyerekek azt mondják: „Én is ilyen bátor (szép, ügyes, kitartó stb.) szeretnék lenni.” A gyógyulásra váró beteg pedig így sóhajt föl: „Én is úgy szeretnék élni, ahogy a mesében van.” Az a sajnálatos körülmény, hogy ma már ritkábbak a közösségi mesemondó alkalmak, és a mesék egyre inkább feledésbe merülnek, megfoszt bennünket attól, hogy a meséken keresztül kapcsolatba kerüljünk egyrészt saját vágyainkkal, lehetőségeinkkel, másrészt szellemi gyökereinkkel, s e gyökerek révén létezésünk alapjának tekinthessük azt az értékrendet, amely nemcsak egy szűkebb közösség sajátja, hanem univerzálisnak tekinthető.

A mesével kapcsolatban van néhány tévhit, amelyek megnehezítik, hogy a népmeséket a nekik kijáró tisztelettel és komolysággal kezeljük, és ne „mesebeszédnek”, „fantáziaterméknek”, valamint „minden valóságot nélkülöző irodalmi műfajnak” tekintsük. Az egyik ilyen tévhit szerint a mesék a gyermekeknek szóló történetek, holott a mesemondók a 19. század végéig elsősorban felnőtt közönségnek meséltek. Ez azt is jelenti, hogy a mese – történetének kezdetétől – a szórakoztató funkciója mellett valóban az ismeretátadás, információáramlás egyik eszköze volt, és a történetekben mindmáig megtalálhatók azok az elemek, amelyek nemcsak a mindennapi életben való eligazodást segítették, hanem azt is, hogy az ember szellemi lényként is végiggondolhassa magát.

A másik tévhit szerint a mesék pusztán vágyteljesítő történetek, azaz a paraszti társadalmak szegény embereinek „gazdagságra”, „királyságra” vagy akár csak egy bőséges ebédre-vacsorára vonatkozó vágyait fogalmazzák meg. Csakhogy a mese régibb keletű, mint a paraszti társadalmak, azaz már az archaikus kultúrákban is létezett. Az archaikus törzsek is ismerték a saját eredetükre, valamint a világ működésére vonatkozó történeteket. Ha azonban a meséket saját sorsunkon, életünkön keresztül gondoljuk végig, értelmezhetjük a történeteket úgy is, mint amelyek „saját királyságunkra”, „saját gazdagságunkra és bőségünkre” vonatkoznak. Erről a könyv további részében és az esettanulmányokban is sok szó esik majd.

A harmadik tévhit szerint a mesének nincs köze a valósághoz, a történetek nélkülöznek minden valóságalapot, pusztán „kitalációk”, a csodás elemek pedig a fantázia termékei. Vlagyimir Jakovlevics Propp orosz mesekutató A varázsmese történeti gyökerei című könyvében meggyőzően érvel amellett, hogy a varázsmese (vagy tündérmese) „kompozíciós egysége nem az emberi psziché valamely sajátosságában rejtőzik, nem is a művészi alkotás sajátosságaiban, hanem a múlt történeti valóságában”.‍¹ Propp az orosz mesét megfelelteti a történeti múlt jelenségeinek, s azt vizsgálja, hogy ezek a jelenségek (nem események!) milyen mértékben alapozták meg és hozták létre a mesét. Véleményem szerint a mese épp azért tud óriási mozgásokat és változásokat előidézni a pszichében, mert a valóságot elbeszélő történeteknek mindig is mágikus funkciójuk volt: a hősök mintegy utánzásra késztetik a mese hallgatóját, és ez azt is jelentheti, hogy bizonyos megkövesedett formák, elzáródott érzelmi csatornák élővé, élettelivé válnak benne.

A negyedik tévhit azt állítja, hogy a mesékben minden szép és jó, a mese nem más, mint a „minden rendben van” világa. Ezzel szemben én azt állítom, hogy a mese olyan történet, amelyben mindenért meg kell dolgozni, semmi sem magától szép és jó, semmi sem magától működik rendben. A hős épp azért jár be egy utat, hogy széppé, jóvá, működővé tegye maga körül mindazt, ami rút, rossz vagy működésképtelen.

Végül az ötödik tévhit szerint a mese az illúziók világa, vagyis csupa olyasmi történik benne, ami hamis valóságérzékelésen alapul, ebből következően megvalósíthatatlan. A meséket fenntartó és továbbadó közösségek azonban sosem érzékelték hamisan a valóságot, ezért a meséket sem egy hamis tudat termékeinek tekinthetjük. A mese egyébként sem használja a „megvalósíthatatlan” fogalmát. Az ember olyan képességeit őrzi, amelyek nem ismerik a lehetetlent: ha a hős valamit el akar érni, megtalálja a megfelelő formát és segítőt a cél eléréséhez. A „lehetséges” erői ugyanis nem rajta kívül, hanem benne vannak. Ez a Metamorphoses Meseterápiás Módszer egyik lényege: az archaikus mesék segítségével elvezetni az embert odáig, hogy felismerje és megvalósítsa mindazt, amire vágyik, amit kívánatosnak tart, és működővé tegye maga körül azt, ami nem működik, de szeretné működőképessé tenni. Ez lehet egy aktuális élethelyzet (például párkapcsolat, szülőről való leválás) vagy valamilyen testi és lelki egyensúlyvesztés, működési zavar. A mese önmagunk képességeit illetően a határtalan lehetőségek birodalmába vezet el bennünket.

Ennyiből talán kiderült, hogy a meseterápia szempontjából alapvető döntésnek számít, hogy a mese több tucat meghatározása közül melyiket vesszük alapul egy módszertan kidolgozásához. Nem mindegy, hogy azt gondoljuk a meséről, hogy a „praktikus élet ellentéte” (Honti János), „a valóság világától radikálisan elválasztott forma” (André Jolles), „megtörténhetőségen túli csapongás” (Arany László), vagy azt, hogy „lélekállapotok leírása” (Bruno Bettelheim), netán „történeti dokumentum” (V. J. Propp, R. Darnton, J. G. Frazer). Bármelyik fenti meghatározásból indulunk ki, más meseterápiás módszertanhoz jutunk. Mivel mesekutatóként nem találtam olyan mesedefiníciót, amely magába foglalta volna a meséről összegyűjtött tapasztalataimat, szükség volt arra, hogy saját mesedefiníciót hozzak létre, ami egyben a meseterápia alapjául is szolgál: „A mese egységes és egylényegű világkép részeként az egyetemes szellemi tanítások áthagyományozásának egyik eszköze, a Rend (üdv, egység) elveszítésének és megtalálásának forgatókönyve, amely létfontosságú információkat közöl a világ működéséről és az ember életfeladatairól.” A metamorphoses-meseterápia csak ebből a definícióból tudott megszületni, fejlődni, újabb és újabb jelentésrétegekkel gazdagodni.

Ha a meseterápiát mint módszert szeretnénk elhelyezni a terápiás módszerek között, több nehézségbe is ütközünk. Az első dilemma mindjárt abból adódik, hogy a meseterápia éppúgy kilóg a művészetterápiás eszközök, mint a hagyományos klinikai szakpszichológia irányzatai közül. Nem tekinthetjük biblioterápiás módszernek, többek között azért, mert a mese – mivel a hagyomány által meghatározott s őrzött egységes és egylényegű világképhez tartozik – mindig valami „egészet” tükröz, még akkor is, ha a többi elem in concreto nincs jelen. Erre az „egészre” mi úgy tekintünk, mint egyfajta „rendre”, mely épp egységessége és egylényegűsége révén kelti azt az érzést, hogy létezik a világ megtapasztalásának és megélésének egy olyan módja, amelyben minden a helyén van: nincsenek ellentmondások a tapasztalás, a tudás és a gyakorlati megvalósítás között. Az „egységes és egylényegű világkép” azt jelenti, hogy a világkép valamennyi eleme ugyanazt az igazságot/üzenetet hordozza, sőt egyetlen eleme is képes az egész világképet modellálni, ráadásul nincs ellentmondás az egyes elemek között. Így tulajdonképpen a mesék mintegy 2400 típusa konkrét keretrendszerként használható, s már egyetlen típus is képes ezt a teljességérzést életre kelteni. E teljességérzés átélése miatt használjuk mesefoglalkozásainkon a világkép többi elemét is: a rítusokat, mondókákat, népdalokat, népi játékokat, találós kérdéseket és szólásokat. A töredékes létezés enyhítése mellett ezek a formák abban is segítenek, hogy előhívjanak, életre keltsenek egy olyan nyelvet, amely túlmutat a hétköznapi gondolkodáson: a teremtő képzelet nyelvét, amely nem azonos a fantáziáéval. A mesék értéséhez és segítő erőként való használatához elengedhetetlen e nyelv ismerete, amit épp a rítusokkal, mondókákkal, dalokkal, találós kérdésekkel és találós mesékkel igyekszünk élővé tenni.‍²

A világkép többi elemét azért vonjuk be a meseterápiás munkába, hogy hangsúlyozzuk az elemek egymást támogató, kiegészítő jellegét. Ezt világképmódszernek nevezzük. Fontos megemlíteni, hogy a metamorphoses-meseterápiában a mesemondást követő feldolgozó beszélgetések és játékok során nem a szimbólumok megfejtésével jutunk be a mesékbe, hanem a teremtő képzelet nyelvének értésével és használatával, valamint testi és érzékszervi tapasztalások útján. Természetesen a teremtő képzelet nyelvének értése nem megy egyik napról a másikra, mert az elme gyökeres áthangolására van szükség (metanoia), amit csak fokozatos és körültekintő vezetéssel lehet elérni. Segítségünkre van az, hogy a közvélekedéssel ellentétben nem a valóság világától radikálisan elválasztott formával van dolgunk, amikor egy mesével dolgozunk, hanem épp ellenkezőleg: a valóság világához radikálisan odakapcsoló formával, ami átélhető tapasztalattá válik a meseterápiában.

A meseterápia (görögül therapeia = segítség, kísérés, gyógyítás, fejlesztés) a művészetterápia módszerei közül ugyan a biblioterápiához‍³ áll legközelebb, de amint fentebb is utaltam rá, nem azonos vele. A művészetterápia – ami a művelődéstörténeti adatok szerint tulajdonképpen már akkor is létezett, amikor még nem volt elmélete, legalábbis erre következtethetünk Az Ezeregyéjszaka meséiből ismert Sahrazád (Seherezádé) terápiás módszereiből, a rituális táncokból, dalokból vagy például abból a bibliai jelenetből, amelyben Dávid hárfázik Saul királynak – a különféle művészeti ágakat használja terápiás módszerként. A legismertebb a táncterápia, a zeneterápia, a képzőművészet-terápia, a pszichodráma és a biblioterápia. Az utóbbi a Webster szótár szerint nem más, mint „válogatott olvasmányanyag terápiás segédeszközként való felhasználása a gyógyászatban és a pszichiátriában”. Tágabb értelemben a biblioterápia a személyes problémák megoldásának segítését jelenti irányított olvasással. A fejlesztő és klinikai biblioterápia szövegalapú terápiás módszer, amelynek két módja terjedt el a világon. Amerikában a biblioterápia aktív változatával dolgoznak a szakemberek (poetry therapy), azaz az alkotás folyamata, műalkotások létrehozása képezi a terápia alapját. Európában főként a biblioterápia receptív változata terjedt el, azaz a terápia egy befogadói élménnyel indul, amelyet feldolgozó beszélgetés követ.

A Metamorphoses Meseterápiás Módszer is hasonló alapokról indul, de mivel nem szépirodalmi alkotásokkal dolgozunk, s az alkotótevékenység is a belső képalkotásra épül, egészen másképp működik. A terápiában először kiválasztjuk – vagy maga a kliens hozza – azt a mesét, amely legerőteljesebben mutat hasonlóságot az ő helyzetével, gondolataival és érzelemvilágával, s a terápia során ezt a mesét dolgozzuk fel. Másrészt a terápia kreatív részében aktív képzelet- és fantáziamunka zajlik a mesében előforduló képek és szimbólumok segítségével, amelynek célja az érzékszervek finomítása, tökéletesítése, együttes és összehangolt működésének kialakítása annak érdekében, hogy a kliens minél részletgazdagabban lásson, és minél több ponton kapcsolódhasson tudatosan is a látható és láthatatlan világokhoz. Tapasztalataim szerint a mentális problémák túlnyomó többségét ugyanis valamiféle kapcsolódási zavar jellemzi: zavar az egyénen belül vagy zavar az egyén és a környezete között. A kapcsolódások, a kontaktus és a bizalom elvesztése általános, gyakorlatilag az egész népességet sújtó, régi keletű probléma, amire alig-alig születtek tartós megoldások. Manapság mind az egyének, mind a párok és kisebb közösségek is kétségbeesett s rendszerint hiábavaló próbálkozásokat tesznek a különféle kontaktusok helyreállítására vagy létrehozására. A kapcsolódás képességének hiánya komoly problémát jelent, amelyet a meseterápia több irányból is képes oldani és rendezni. A fantázia aktivizálása mindenesetre „lehetővé teszi az állandó diskurzust a mindenséggel” – ahogy azt az egyik mesecsoport résztvevője megfogalmazta. Az alkotó meseterápiához tartozik az is, hogy a közös munka bizonyos szakaszában a kliens – mintegy a gyógyulása útját leképezve – megváltoztathatja a mese egyes motívumait, és egy olyan új történetbe helyezheti magát, amely a saját életére is megújító erővel hat.

A meséknek nemcsak a gyógyításban lehet óriási szerepük, hanem az oktatásban és a mindennapi életben is. A folyamatos, egymásra épülő tudásátadást szolgálhatná az a rendszer, amely az óvodától a középiskola végéig jelenvalóvá teszi a népmeséket az oktatásban. Az egészséges mentális fejlődéshez nagy szükség lenne annak a „komplex tudásanyagnak” az átadására, amely évszázadokon keresztül folyamatosan megtörtént, aztán egyszer csak megszakadt. A komplex tudásanyag átadása mellett a meséknek mágikus – gondolkodást átformáló – funkciójuk is volt és van, s ez szintén lényeges elem a meseterápiában. A mesék ugyanis utánzásra késztetnek, és a „lehetséges” kódját nyitják meg az emberben: még a lehetetlennek tűnő dolgok is elérhető közelségbe kerülhetnek egy mese hatására. Ennek titka nem a fantázia működésében van, hanem a kódokkal való találkozásban. A meseterápiában ugyanis nem a szimbólum a legfontosabb elem, hanem a kód. Minden kód egyfajta természetes (de mára többnyire elfeledett) tudás az emberi élettel kapcsolatos fizikai, lelki és szellemi teendőkről. A mese kódjai sűrített formában tartalmazzák a cselekvési forgatókönyvek lépéseit, és a következő formában vannak jelen a történetekben: „zoomorf” és „vegetációs kódok”, az „út”, a „mágikus erő”, az „ellenfél”, a „segítő”, valamint a „csoda” kódjai. A zoomorf kód az állatokkal való archaikus kapcsolatot őrzi, azt a kapcsolódási formát, amikor az állatok mint tanítómesterek, tudást és erőt adó védelmezők álltak az ember mellett. A vegetációs kód a növényekhez, az újjászületéshez és a termékenységhez kapcsolódik. A mágikus erő kódja azt a tudást foglalja magában, hogy miként lehet „mágikus felfegyverzettségre” szert tenni, és hogyan lehet ezt a tudást a mindennapokban használni. Az út kódja az úton levés folyamatát tartalmazza az elindulástól a megérkezésig, az ellenfél kódja a veszélyes és életet veszélyeztető erők felismerésének és legyőzésének módját, a segítő kapcsolatok kódja pedig a megfelelő segítővel való összekapcsolódás formáit. A csoda kódja a láthatatlan világok érzékelésének és befogadásának módjait, a lehetetlen lehetségessé válását mutatja meg. Minden kód viselkedésmintákat tartalmaz, amelyeket mesélés közben megpróbálunk előhívni, érthetővé és élővé tenni, majd pedig a mesélést követő kísérő tevékenységekben tudatosítani. A metamorphoses-meseterápia lényege, hogy a mesét nem pusztán segédeszköznek tekintjük a kívánatos változásokhoz, hanem konkrét léttapasztalásra lehetőséget nyújtó viszonyítási alapnak is, amely komplex módon kapcsolja az embert egyrészt önmaga nemesebb részéhez, másrészt a világ gazdagságához. A meseterápia többek között abban különbözik a hagyományos klinikai szakpszichológiától vagy a pozitív pszichológiától is, hogy a fent említett „egységes és egylényegű, konkrét keretrendszer” alapján működteti az emberi erényeket és erősségeket. Ez azt jelenti, hogy ebben a terápiás módszerben a mesék nemcsak azonosulási mintakészletek, hanem mintegy „javítókulcsként”, „sorvezetőként” is működtethetők: a hős és a történet az a mérce, mérték vagy cölöp, amihez mérhetjük saját gondolkodásunkat és cselekedeteinket. Ez valóban életszemlélet-, sőt olykor világképváltást is követel attól, aki a mesékre bízza saját fejlődését. Nem kevesebbet, mint azt, hogy a népmesék fent említett „rendje” szerinti életet tegye élővé önmagában.

Természetesen nem mindegy, hogy az egyes mesék melyik életkorban kerülnek átadásra, mint ahogy annak is nagy jelentősége van, hogy miként dolgozzuk fel a gyerekekkel és a fiatalokkal a meséket. Ha „házi feladatok”, munkafüzeti kérdések kapcsolódnak a mesékhez, épp a szövegek mögött rejlő üzenetek vesznek el, és az a tudás szorul háttérbe, amiért érdemes a meséket bevonni az oktatásba. A mesék ugyanis olyan létfontosságú tapasztalatokhoz juttatják a gyerekeket és a fiatalokat, amelyek megkönnyítik a külső és belső világokban való eligazodást. A könyv negyedik fejezetében korosztályonként mutatom majd be, hogy milyen típusú mesékkel és hogyan célszerű ezt a munkát végezni.

Ugyanígy nagy szerepe lehet a meseterápiának az egészséges felnőttek életében is. A módszert nemcsak a harmonikus működésből kibillent felnőttek esetében lehet alkalmazni, hanem az önismereti munkában is. Az évek folyamán több tucat olyan intenzív mesecsoportot vezettem, ahol a nem terápiás céllal érkező résztvevők saját meséjükön keresztül tapasztalhatták meg a mese tükröt tartó jellegét, és kaphattak belőle útmutatást életük további feladatainak elvégzéséhez. Könyvemben ezekről a csoportokról is sok szó esik, és amennyire a titoktartási kötelezettség engedi, egy csoport működésébe is bepillantunk.

A meseterápia végtelenül egyszerű módszernek tűnik, de az, hogy a népmesék miként rendelkeznek – rendelkeznek-e egyáltalán – terápiás hatással, s ezt a lehetőséget hogyan hasznosíthatjuk az orvoslásban, az oktatásban vagy gyermekünk, illetve saját magunk „rendezésében” és „nemesítésében”, csak akkor válik világossá, ha betekintünk a mesék csupán látszólag egyszerű világába. A meseterápia interdiszciplináris módszer, elméletéhez hozzátartoznak a folklorisztika, az antropológia, a filozófia, a vallástudomány, a pszichológia, a történelem, a régészet, a nyelvészet, az esztétika és az irodalomelmélet tárgyköréből vett ismeretek. A könyv első részében megvizsgáljuk, hogy a fenti tudományágak mit tartanak a népmeséről: hol vannak a mesék történeti gyökerei, hogyan tükröződnek bennük vallási elemek és metafizikai kérdések, mi a jelentése a mesei archetípusoknak és szimbólumoknak, s mindezt a „háttértudást” hogyan dolgozza fel a mesehallgató, mentálisan ép, netán sérült gyerek vagy felnőtt a befogadás aktusában.

A könyv második kiadása (2025) kapcsán szükségessé vált néhány, a meseterápiával kapcsolatos tévhit eloszlatása is. Sokan úgy gondolják, hogy a meseterápia egyfajta gyerekterápia, amelynek során a terapeuta felolvas vagy bábokkal megjelenít egy mesét a gyereknek, esetleg közösen eljátsszák a történetet, dramatikusan megjelenítve minden szereplőt. Ilyesmi azonban nem történik meseterápián. Egyrészt a meseterápia elsősorban a felnőtteket célozza meg, s a terápiás folyamatokban nem a „gyermekivel”, hanem az „egyetemes emberivel” kapcsolódunk, még akkor is, ha gyerekekkel dolgozunk. Másrészt nem a dramatikus megjelenítésen vagy a külső képeken van a hangsúly, hanem a belső képek alkotásán, ezért a mesemondást (nem olvasást!) követő feldolgozó munkában ritkán használunk segédeszközöket. Közkeletű vélekedés az is, hogy a meseterápia úgy hat, hogy miután a meseterapeuta felolvas egy „gyógyító mesét”, a mesehallgató meggyógyul minden bajából. Ezzel szemben az igazság az, hogy nincsenek gyógyító mesék, azaz a mesék önmagunkban nem rendelkeznek gyógyító erővel: nem a mese gyógyít, hanem a mesével való kapcsolat, valamint az adott meserégióra jellemző egységes és egylényegű világkép, szemlélet- és gondolkodásmód, amibe a mese bekapcsolja a mesehallgatót (klienst). A betegségeknek, címkéknek, diagnózisoknak nincsenek meséik, de azoknak az élethelyzeteknek, amelyeknek része a betegség, a diagnózis vagy a címke, már annál inkább. Fontos tudni, hogy egy diagnózis vagy a néhány betűből álló címke nem egyenlő az élethelyzettel. Mi mindig az egész embert nézzük, sorsának egészére tekintünk, és úgy keressük meg az élethelyzetéhez tartozó mesét, hogy abban ne csak az aktuális állapotához tartalmazó elemekre ismerjen rá, hanem a lehetséges jövőjére is. Kapcsolódási mintákat adni pedig minden élethelyzetben és minden életkorban lehet. De ez az összekapcsolódás manapság már nem történik meg automatikusan, szükség van a meseterapeuta közreműködésére, akinek a metamorphoses-meseterápiában hét lehetőség áll rendelkezésére a mesékkel való munkához. Erről a következő fejezetben lesz bővebben szó.

A könyv második része a meseterápia gyakorlatát mutatja be az útnak indulástól (a terápia megkezdésétől) a „lehetséges látásáig”, azaz a terápia zárásáig. A harmadik rész esetleírásokat tartalmaz, méghozzá azon kliensek gyógyulásának és épülésének történetét, akik a meséken keresztül jutottak új felismerésekhez, belátásokhoz, döntésekhez, és képesek voltak fordítani életük folyásán annak érdekében, hogy „boldogan éljenek”. A negyedik rész a mesék és a mesélés preventív hatására hívja fel a figyelmet, az ötödik rész pedig összefoglalja a Metamorphoses Meseterápiás Módszer legfontosabb elemeit.

Rengeteg embernek és még több mesének tartozom köszönettel a könyv létrejöttéért. Köszönöm az első mesemondónak, hogy elmondta az első mesét, és köszönöm azoknak, akik meghallgatták és továbbadták. Köszönöm az emberiség valamennyi mesemondójának, hogy megőrizte a meséket, és köszönet azoknak, akik azóta is meghallgatják a szavukat. Köszönöm a hozzám forduló klienseknek, hogy bíztak a mesék erejében. És köszönöm mindenkinek – családomtól kezdve a barátokon át a könyvtárosokig, pedagógusokig, művelődésszervezőkig és a Magvető Kiadó munkatársaiig –, hogy hisznek a mesékben, mert a tudat térképeinek tekintik azokat, és velem együtt járják a sötét erdőket és az arany réteket. De a legjobban a meséknek köszönöm, hogy kitartottak mellettem, és még e könyv írásának nehéz pillanataiban sem hagytak magamra.

A metamorphoses meseterápiás módszer bemutatása

Mi a meseterápia?

A meseterápia a mesék tudatos használatát jelenti, az életút mesékkel való kísérését a fogantatástól a halál pillanatáig. A tudatos kapcsolódás nem meseértelmezést vagy szimbólumfejtést jelent, a metamorphoses-meseterápiában egyiket sem alkalmazzuk. Ehelyett rejtvényként, titokként, iránytűként, belső világunkat lefestő ecsetként és mindennapi tapasztaláson túli üzenetek közvetítőjeként – egyfajta csatornaként – tekintünk a mesékre, és saját létezésünk lehetőségei felől faggatjuk őket. A tét csupán ennyi: hogyan élhetünk jobb, nemesebb, igazabb életet? Ezt mutatják meg a mesék hősei a maguk egyszerű (vagy nagyon is bonyolult) módján, s a történetekkel való találkozás életkortól függetlenül elementáris módon képes mozgósítani belső erőforrásainkat és passzív életenergiáinkat. Ráadásul a meséken keresztül létfontosságú információkhoz juthatunk a világ és önmagunk működéséről, közelebb kerülhetünk életfeladatainkhoz, saját érzéseinkben és vágyainkban éppúgy eligazodhatunk, mint másokéiban, és átléphetjük fizikai, lelki és szellemi korlátainkat.

A Metamorphoses Meseterápiás Módszer három alappillére a morfológia, a hermeneutika és a beavatási szertartások rítusrendje. Legtöbbet Vlagyimir Jakovlevics Propp orosz mesekutatónak köszönhetünk, aki A mese morfológiája (1928)‍⁴ című művében azzal inspirálta a meseterápia megszületését, hogy az orosz varázsmesékben kimutatta a hét állandó szereplő egymáshoz való viszonyát, a szereplők történetbe lépésének kötött sorrendjét, valamint a hős és a segítője közötti kulcsfontosságú kapcsolatot. Propp úttörő jelentőségű kutatásai szerint az általa felsorolt és véleménye szerint azonos sorrendet mutató 31 funkcióhoz hét szereplő tartozik, s ahhoz, hogy egy varázsmese megfeleljen a varázsmese morfológiai törvényszerűségeinek, a mesélőnek egyrészt be kell tartania a „menetek” kapcsolódásának szabályait, másrészt a speciális szereplőket mindenképpen szerepeltetnie kell. Mindezek megjelennek az egyéni meseterápia módszertanában, miképpen Hans Georg Gadamer „hermeneutikai spirálja”‍⁵ (1960) is, amely egyrészt a mesék megértéséhez nyitott utat, megmutatva a végső megértés lehetetlenségét is, másrészt pontosan leírja azt a folyamatot, ahogyan a mese hatni kezd egy terápiás folyamatban. Minden apró részlet, amelyet a mesével való tudatos kapcsolódás közben megértünk, felülírja a mese egészéről alkotott képünket, s ez újabb rétegeket hánt le a történet mélységéiről, ami viszont újabb és újabb részletek megértését eredményezi. Így, ebben a mese és befogadó között oda-vissza ható folyamatban, miközben egyre mélyül a mesével való kapcsolat, a mese hallgatója is egyre többet ért meg önmagáról és a világról. A meseterapeuta úgy tudja ezt a folyamatot kísérni, hogy egyrészt megtalálja a megfelelő mesét, másrészt az élet minden területére kiterjedően segít megeleveníteni a mesék rendjét, amely már a megoldásokra törekvő mesei szerkezetben is megnyilvánul. Ezt a „Rendet” erősítik a mese további elemei és motívumai, valamint az a harmonikus kapcsolat, amely a mese végére a hét állandó szereplő között kialakul.

Propp másik inspiráló műve, A varázsmese történeti gyökerei (1946)‍⁶ a beavatási szertartások szerkezetét és elemeit mutatja be, amelyek a mesecsoportok, valamint a preventív és személyiségfejlesztő meseterápiás foglalkozások alapjaiként épültek be a metamorphoses-meseterápiába. Szintén a meseterápia alapjaihoz tartozik Propp fentebb idézett kijelentése, mely szerint a mese kompozíciós egységét a múlt történeti valóságában kell keresnünk. Ez a mondat azért kiemelkedő jelentőségű a meseterápia szempontjából, mert a történeti valóság kutatása segít abban, hogy különbséget tegyünk a fantázia által teremtett mesemotívumok és az emberi lélek mélyén gyökerező mesemotívumok között. Véleményem szerint a történeti valóság felől érthető meg, hogy miért van „gyógyító ereje” a mesehallgatásnak, a mese szerkezetének, a hős cselekedeteinek (az útnak indulástól a próbatételeken és az ellenféllel való megküzdésen át a lakodalomig), a helyszíneknek és kiváltképp a segítőknek. Ezek ugyanis nem „fiktív” elemek, hanem a kollektív tudattalan mélyén rejtőző, aktiválásra váró kódok, amelyek ellenálltak a történelmi változásoknak, és ma is éppoly érvényesek, mint valamikor 30–100 ezer évvel ezelőtt, amikor az első történetek elmondásra kerültek.

Összefoglalásképpen tehát azt mondhatjuk, hogy a metamorphoses-meseterápia olyan alkotó-fejlesztő-rendező módszer, amely az önismerethez, a személyiség fejlesztéséhez vagy bármely krízis rendezéséhez a világ mesekincsét használja, mégpedig kötött forgatókönyv segítségével mind egyéni, mind pedig csoportos formában. Az életút mesékkel történő összekapcsolását hét szinten valósítjuk meg: … … …

Válogatott bibliográfia

A következő szerzőknek és műveknek tartozom köszönettel a mesékről és az emberről való gondolkodásom formálásáért, ismereteim bővítéséért és saját világképem alakulásáért:

Aarne, Antti – Thompson, Stith: The Types of the Folk-Tale. FFC 74. Suomalainen Tiedeakatemia, Helsinki, 1928, majd ennek javított kiadása FFC 184. Academia Scientiarum Fennica, Helsinki, 1961.

Aarne–Thompson–Uther Index (ATU Index) az AaTh-katalógus bővített, legújabb változata. Uther, Hans Jürgen: The types of international folktales: A classification and bibliography, based on the system of Antti Aarne and Stith Thompson. FFC 7. Suomalainen Tiedeakatemia, Helsinki, 2004.

Antalfai Márta: A női lélek útja mondákban és mesékben. Új Mandátum, Budapest, 2006.

B. Erdős Márta: A nyelvben élő kapcsolat. Typotex, Budapest, 2006.

Bacsó Béla szerk.: Szöveg és interpretáció. Cserépfalvi, Budapest, 1991.

Bahtyin, Mihail: A szó esztétikája. Ford. Könczöl Csaba, Kőrösi József. Gondolat, Budapest, 1976.

Bahtyin, Mihail: A beszéd műfajai. In Kanyó Zoltán – Síklaki István: Tanulmányok az irodalomtudomány köréből. Tankönyvkiadó, Budapest, 1988, 246–282.

Bahtyin, Mihail: A szó az életben és a költészetben. Ford. Könczöl Csaba. Európa, Budapest, 1985.

Bálint Péter: Meseértés és értelmezés. Didakt, Debrecen, 2013.

Bárdos József: Másik világok, másik világi lények a tündérmesékben. Pont, Budapest, 2017.

Bárkányi János [Voigt Vilmos]: Az állatok királya a magyar népmesében. Ethnographia, 72. (1961) 3. 358–384.

Bartlett, F. C.: Az emlékezés. Ford. Pléh Csaba. Gondolat, Budapest, 1985.

Benedek Katalin: Milyen műfaj a mese a reformációban és a barokkban? Fabula? Mítosz? Találós? Népi kultúra – népi társadalom, XVIII. (1995), 105–119.

Benjamin, Walter: Kommentár és prófécia. Ford. Barlay László, Berczik Árpád, Bizam Lenke, Széll Jenő. Gondolat, Budapest, 1969.

Bereczkei Tamás – Paál Tünde szerk.: A lélek eredete. Bevezetés az evolúciós pszichológiába. Gondolat, Budapest, 2010.

Berze Nagy János: Égigérő fa. TIT Baranya megyei Szervezete, Pécs, 1958.

Berze Nagy János: Magyar Népmesetípusok I–II. Baranya megye Tanácsa, Pécs, 1957.

Berze Nagy János: Nap és tükör. Baranya megye Tanácsa VB Művelődésügyi Osztálya, Pécs, 1982.

Bettelheim, Bruno: A mese bűvölete és a bontakozó gyermeki lélek. Ford. Kúnos László. Gondolat, Budapest, 1985.

Biczó Gábor: A mese hermeneutikája. In Bálint Péter szerk.: Közelítések a meséhez. Didakt, Debrecen, 2004, 9–33.

Bly, Robert: Vasjankó. Ford. Berényi Gábor, N. Kiss Zsuzsa, Rónay György. Európa, Budapest, 2000.

Boas, Franz: Népek, nyelvek, kultúrák. Ford. Bónis György, Sárkány Mihály. Gondolat, Budapest, 1975.

Boas, Franz: Primitive Art. H. Aschehoug & CO. (W. Nygaard), Oslo, 1927.

Bódis Zoltán: Mese és szakrális kommunikáció. In Bálint Péter szerk.: A meseszövés változatai. Didakt, Debrecen, 2003, 137–160.

Bodrogi Tibor szerk.: Strukturális folklorisztika tanulmányok I. Hoppál Mihály és Voigt Vilmos összeállítása. Damjanich Múzeum, Szolnok, 1971.

Bolte, Johannes – Polívka, Georg: Anmerkungen zu den Kinder- und Hausmärchen der Brüder Grimm. I–V. Dietrich’sche Verlagsbuchhandlung Theodor Weicher, Leipzig, 1913–1932.

Bóna László: A formáktól az erőkig. Új Paradigma, Budapest, 2007.

Bóna László: Szellemi térképeink. Vis Vitalis, Budapest, 2020.

Bottigheimer, Ruth B.: Fairy Tales and Society. Illusion, Allusion and Paradigm. University of Pennsylvania Press, Philadelphia, 1986.

Braun Soma: A népmese. Genius, Budapest, 1923.

Breithaupt, Fritz: A narratív agy. Ford. Dobosi Beáta. Typotex, Budapest, 2024.

Campbell, Joseph – Moyers, Bill: A mítosz hatalma. Ford. Bartók Imre. Helikon, Budapest, 2019.

Campbell, Joseph: Az ezerarcú hős. Ford. Varjasi Farkas Csaba. Édesvíz, Budapest, 2010.

Campbell, Joseph: The Masks of God. Oriental Mythology. Penguin Books, 1962.

Campbell, Joseph: Velünk élő mítoszok. Ford. Magyar László András. Édesvíz, Budapest, 2000.

Čapek, Karel: Az irodalom margójára. Ford. Mayer Judit. Európa, Budapest, 1982.

Cardigos, Isabel: In and out of Enchantment: Blood Symbolism and Gender in Portuguese Fairytales. FFC 260. Suomalainen Tiedeakatemia, Helsinki, 1996.

Cocchiara, Giuseppe: Az európai folklór története. Ford. Lontay László, Balázs János. Gondolat, Budapest, 1962.

Csábi Orsolya: Meseversum Meseterápia – A mesék pszichológiai és felnőtt-terápiás integrációjának lehetőségei. Oriold és Társai, Budapest, 2024.

Csanádi Viktor Holló szerk.: Népek rítusai, rítusok népei. Válogatott interdiszciplináris tanulmányok a nép rítusok tárgyköréből. Népi Hiedelmek Múzeuma, Budapest, 2024.

Csanádi Viktor Holló szerk.: Rítusok és rituálék. Népi Hiedelmek Múzeuma, Budapest, 2025.

Csányi Vilmos: Teremtő képzelet. A kreativitás evolúciója. Open Books, Budapest, 2024.

Csikesz Erzsébet: Találd ki a mesémet! Tankönyvkiadó, Budapest, 1986.

Csöpel Láma – Kovács Imre Barna: Titkos tanítások a magyar mesékben. Belső Ösvény, Debrecen, 2002.

Darnton, Robert: Lúdanyó meséi. A nagy macskamészárlás. Akadémiai, Budapest, 1987.

Dégh Linda: A népmesekutatás új útjai. In Bárczi Géza – Dégh Linda – Gunda Béla: Néprajzi tanulmányok. Egyetemi Nyomda, Budapest, 1949.

Dégh Linda: Folktales and Society. Indiana University Press, Bloomington, 1969.

Diószegi Vilmos: A pogány magyarok hitvilága. Akadémiai, Budapest, 1987.

Diószegi Vilmos: A sámánhit emlékei a magyar népi műveltségben. Akadémiai, Budapest, 1958.

Diószegi Vilmos: Sámánizmus. Gondolat, Budapest, 1962.

Dömötör Tekla: A magyar nép hiedelemvilága. Corvina, Budapest, 1981.

Dömötör Tekla: Mese és monda. In A magyar folklór. Osiris, Budapest, 1998, 281–283.

Drössler, Rudolf: Amikor a csillagok istenek voltak. Ford. Sipos Attila. Kossuth, Budapest, 1986.

Dumézil, Georges: Mítosz és eposz. Ford. Fridli Judit. Gondolat, Budapest, 1986.

Dundes, Alan: Analytic Essays in Folklore. Mouton, The Hague, 1975.

Dundes, Alan: Structural Typology in North American Indian Folktales. The Study of Folklore. Prentice Hall, Englewood Cliffs, 1965.

Dundes, Alan: The Morphology of North American Indian Folktales. FFC. 195. Suomalainen Tiedeakatemia, Helsinki, 1964.

Dundes, Alan: The Study of Folklore. Prentica Hall, Englewood Cliffs, 1965.

Eco, Umberto: A nyitott mű. Ford. Berényi Gábor, Biernaczky Szilárd, Szabó Győző, Szegedy-Maszák Mihály, Zentai Éva. Gondolat, Budapest, 1976.

Eliade, Mircea: Myths, Dreams and Mysteries. Harper & Row, London, 1960.

Eliade, Mircea: Rites and Symbols of Initiation. Harper & Row, London, 1965.

Eliade, Mircea: A samanizmus. Ford. Saly Noémi. Osiris, Budapest, 2001.

Eliade, Mircea: Az eredet bűvöletében. Ford. Vargyas Zoltán. Cartaphilus, Budapest, 2002.

Eliade, Mircea: Képek és jelképek. Ford. Kamocsay Ildikó. Európa, Budapest, 1997.

Eliade, Mircea: Misztikus születések. Ford. Saly Noémi. Európa, Budapest, 1999.

Enzyklopädie des Märchens. (EM) Handwörterbuch zur historischen und vergleichenden Erzählforschung. Begründet von Kurt Ranke, herausgegeben von Rolf Wilhelm Brednich. Berlin – New York, 1975-től.

Erdész Sándor: Ámi Lajos mesemondó világképe. Ethnographia, 72. (1961) 3. 311–324.

Estes, Clarissa Pinkola: Farkasokkal futó asszonyok. Ford. Módos Magdolna. Édesvíz, Budapest, 1992.

Franz, Marie-Louise von: Archetípusos minták a mesében. Ford. Szeljak György. Édesvíz, Budapest, 1998.

Franz, Marie-Louise von: Az árnyék és a gonosz a mesében. Ford. Zalán Péter, Orosz Magdolna. Európa, Budapest, 1998.

Franz, Marie-Louise von: Női mesealakok. Ford. Bodrog Miklós. Európa, Budapest, 1992.

Frazer, J. G.: Az aranyág. Ford. Bodrogi Tibor, Bónis György. Osiris, Budapest, 1993.

Fromm, Erich: Märchen, Mythen und Träume. Diana, Zürich, 1957.

Früh, S. – Wehse, R. szerk.: Die Frau im Märchen. Röth, Kassel, 1985.

Gadamer, Hans Georg: Igazság és módszer. Ford. Bonyhai Gábor. Gondolat, Budapest, 1984.

Gennep, Arnold van: Átmeneti rítusok. Ford. Vargyas Zoltán. L’Harmattan, Budapest, 2007.

Görög-Karády Veronika: Éva gyermekei és az egyenlőtlenség eredete. L’Harmattan, Budapest, 2006.

Guénon, René: A szent tudomány szimbólumai. Ford. Horváth Endre. Helikon, Budapest, 2023.

Guénon, René: Megjegyzések a beavatásról. Ford. Baranyi Tibor Imre és Virág László. Kvintesszencia, Debrecen, 2002.

Hankiss Elemér szerk.: Strukturalizmus I–II. Ford. B. Lőrinczy Éva, Bojtár Endre, Bonyhai Gábor, Cservenits Jolán, Gránicz István, Miklós Pál, Nagy Géza, Román József, Szegedy-Maszák Mihály, Szépe György, Ullmann Gabriella. Európa, Budapest, 1971.

Harari, Yuval Noah: Sapiens. Az emberiség rövid története. Ford. Torma Péter. Central, Budapest, 2018.

Harner, Michael: A sámán útja. Ford. Veszprémi Krisztina. Édesvíz, Budapest, 1997.

Hermann Zoltán: A mese archeológiája (Propp meseelmélete). In Bálint Péter szerk.: A meseszövés változatai. Didakt, Debrecen, 2003, 101–109.

Holbek, Bengt: Formal and Structural Studies of Oral Narrative. A Bibiliography. Copenhagen, 1978.

Holbek, Bengt: Interpretation of Fairytales. FFC 239. Suomalainen Tiedeakatemia, Helsinki, 1987.

Holm, Erik: Tier und Gott. Schwabe, Basel, 1965.

Honti János: A mese világa. Magvető, Budapest, 1962.

Honti János: Válogatott tanulmányok. Akadémiai, Budapest, 1962.

Hoppál Mihály: A magyar samanizmus és a honfoglalók hitvilága. In Pócs Éva – Voigt Vilmos szerk.: Ősök, táltosok, szentek. MTA Néprajzi Kutatóintézete, Budapest, 1996, 67.

Horn, Katalin: Der aktive und der passive Märchenheld. Schweizerische Gesellschaft für Volkskunde, Basel, 1983.

Ipolyi Arnold: Magyar Mythologia I–II. Heckenast, Budapest, 1854. Reprint kiadás: Horizont, Budapest, 2002.

Jolles, André: Einfache Formen. Niemeyer, Tübingen, 1974.

Jung, Carl Gustav: A nyugati és a keleti vallások lélektanáról. Ford. Dr. Pressing Lajos. Scolar, Budapest, 2005.

Jung, Carl Gustav: Az archetípusok és a kollektív tudattalan. Ford. Turóczi Attila. Scolar, Budapest, 2011.

Jung, Carl Gustav: Mandala. Képek a tudattalanból. Ford. Tóth Tamás Boldizsár. Édesvíz, Budapest, 2019.

Jung, Carl Gustav: Az ember és szimbólumai. Ford. Dr. Matolcsi Ágnes. Göncöl, Budapest, 1993.

Jung, Carl Gustav: Mélységeink ösvényein. Ford. Bodrog Miklós. Gondolat, Budapest, 1993.

Kádár Annamária: Mesepszichológia – Az érzelmi intelligencia fejlesztése gyermekkorban. Kulcslyuk, Budapest, 2012.

Kákosy László: Varázslás az ókori Egyiptomban. Akadémiai, Budapest, 1978.

Kast, Verena: Álmok. A tudattalan titokzatos nyelve. Ford. Murányi Beatrix. Európa, Budapest, 2010.

Kast, Verena: Búcsú az áldozatszereptől. Ford. Murányi Beatrix. Európa, Budapest, 2004.

Kast, Verena: Férfi és nő a mesében. Ford. Oláh Zsuzsanna. Euroadvice, Budapest, 2002.

Kerbelytė, Bronislava: Trials of Heroes in Novelle Tales. In Studies in Folklore and Popular Religion I. Tartu, 1996, 49–53.

Kézdi Balázs: A negatív kód. Kultúra és öngyilkosság. Pro Pannonia, Pécs, 1994.

Király Jenő: Frivol múzsa. A tömegfilm sajátos alkotásmódja és a tömegkultúra esztétikája I–II. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1993.

Korbai Hajnal szerk.: Az aranytök. Terápiás történetek és mesék traumát átélt gyerekeknek. L’Harmattan, Budapest, 2010.

Korbai Hajnal szerk.: Lotilko szárnyai. L’Harmattan, Budapest, 2010.

Korbai Hajnal – Rábayné Domszky Zsófia – Varga Andrea Helena szerk.: A táncoló fák. L’Harmattan, Budapest, 2023.

Kovács Ágnes: A magyar mese- és mondavilág. Kortárs, 1984, 11, 1819–1821.

Kovács Ágnes: Ipolyi Arnold, a népmesekutató. Isten, ördög, tündér, boszorkány, táltosló a népmesében és a Magyar Mythologiában. In Előmunkálatok a Magyarság Néprajzához 3. MTA Néprajzi Kutatócsoport, Budapest, 1978, 132–142.

Kovács Ágnes: Táltos mesehősnők. In Balázs Géza – Hála József szerk.: Folklór, életrend, tudománytörténet. Tanulmányok Dömötör Tekla 70. születésnapjára. Magyar Tudományos Akadémia Néprajzi Kutató Csoportja, Budapest, 1984, 132–141.

Kovács Ágnes: Tanulmányok a mesemondásról. Hagyományok Háza, Budapest, 2019.

Kríza Ildikó: A „táltos” a „táltosfiú” mesetípusban és e képzet hiedelemmondai vonatkozásai. Néprajzi Közlemények, 9. (1964), 75–96.

Kunt Ernő: Az utolsó átváltozás. A magyar parasztság halálképe. Gondolat, Budapest, 1987.

Lovász Andrea: Jelen idejű holnemvolt. Krónika Nova, Székesfehérvár, 2007.

Lüthi, Max: Das europäische Volksmärchen. Francke, Bern.

Lüthi, Max: Es war einmal… Vom Wesen des Volksmärchens. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen, 1964.

Lüthi, Max: Märchen. Metzler, Stuttgart, 1979.

Lüthi, Max: Megjegyzések a meséről. Folcloristica, 1. (1971) 105–164.

Lüthi, Max: The Fairytale as Art Form and Portrait of Man. Indiana University Press, Bloomington, 1984.

Lüthi, Max: Volksliteratur und Hochliteratur. Menschenbild, Thematik, Formstreben. Francke, Bern, 1970.

Magyar Népmesekatalógus kötetei. Kiadta a Magyar Tudományos Akadémia Néprajzi Kutató Csoportja 1987 és 1990 között Budapesten Kovács Ágnes vezetésével.

1. Állatmesék (AaTh 1–299) MNK 1–299 (Kovács Ágnes – Benedek Katalin, 1987).

2. Tündérmesék (AaTh 300–749) MNK 300–749 (Dömötör Ákos, 1988).

3. Legendamesék (AaTh 750–849) MNK 750–849 (Bernát László, 1982).

4. Novellamesék (AaTh 850–999) MNK 850–999 (Benedek Katalin, 1984).

5. Rászedett ördög meséi (AaTh 1000–1199) MNK 1000–1199 (Süvegh Veronika, 1985).

6. Rátótiádák (AaTh 1200–1349) MNK 1200–1349 (Kovács Ágnes – Benedek Katalin, 1990).

7/a Trufák és anekdoták (AaTh 1350–1429) MNK 1350–1429 (Vöő Gabriella – Vehmas Marja, 1986).

7/b Trufák és anekdoták (AaTh 1430–1639*) MNK 1430–1639* (Vehmas Marja – Benedek Katalin, 1989).

7/c Trufák és anekdoták (AaTh 1640–1874) MNK 1640–1874 (Vehmas Marja – Benedek Katalin, 1989).

8. Hazugságmesék (AaTh 1875–1999) MNK 1875–1999 (Kovács Ágnes – Benedek Katalin, 1989).

9. Formulamesék (AaTh 2000–2399) MNK 2000–2399 (Kovács Ágnes – Benedek Katalin, 1990).

Meletyinszkij, Jeleazar: A mese strukturális-tipológiai kutatása. In Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A mese morfológiája. Ford. Soproni András. Osiris, Budapest, 2005.

Meletyinszkij, Jeleazar: A mítosz poétikája. Ford. Kovács Zoltán. Gondolat, Budapest, 1985.

Mireisz László: A magyar vallás. Harmadik Évezred, Budapest, 2010.

Müller, Paul Emanuel: Figyelem és szeretet. Ford. Kovács Krisztina. Ursus Libris, Budapest, 2005.

Nádor Judit: Sámánság: a művelés művészete. Akadémiai, Budapest, 2007.

Nagy Ilona: A Grimm-meséktől a modern mondákig. L’Harmattan, Budapest, 2015.

Nagy József: Fejlesztés mesékkel. Mozaik, Szeged, 2009.

Nagy Olga: Értékrend a mesében. Forrás, 1984, 6. 59–71.

Nagy Olga: Hősök, csalókák, ördögök. Kriterion, Bukarest, 1974.

Nyekljudov, Sz. J. szerk.: A művészet ősi formái. Ford. Bódis Edit, Kovanecz Ilona, Terbe Teréz. Gondolat, Budapest, 1982.

Olosz Katalin: Halál és halhatatlanság a népmesében. Kriza János Néprajzi Társaság Évkönyve 2. Kolozsvár, 1994, 274–281.

Ortutay Gyula szerk.: A magyar folklór. Egyetemi jegyzet. Tankönyvkiadó, Budapest, 1979.

Ortutay Gyula: A szájhagyományozódás törvényszerűségei. Ethnographia, 76. (1965), 3–9.

Pap Gábor szerk.: Csodakút. Pontifex, Debrecen, 1994.

Pápes Éva: Királylányok, tündérek, boszorkányok – A nő három arca a mesében. L’Harmattan, Budapest, 2013.

Peseschkian, Nossrat: A tudós meg a tevehajcsár. Ford. Adamik Lajos. Helikon, Budapest, 1991.

Pink, Daniel H.: A megújult elme. Ford. Bozai Ágota. HVG, Budapest, 2009.

Pócs Éva szerk.: Áldás és átok, csoda és boszorkányság. Tanulmányok a transzcendensről IV. Balassi, Budapest, 2004.

Pócs Éva: Tündérek, boszorkányok, démonok. Akadémiai, Budapest, 1989.

Pressing Lajos: Az égig érő fa. Szellemi tanítások a magyar népmesékben I. Pilis-Print, Budapest, 2009.

Pressing Lajos: Az élet vize. Szellemi tanítások a magyar népmesékben II. Pilis-Print, Budapest, 2011.

Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A mese morfológiája. Ford. Soproni András. Osiris, Budapest, 1995.

Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A varázsmese történeti gyökerei. Ford. Istvánovits Márton. L’Harmattan, Budapest, 2005.

Propp, Vlagyimir Jakovlevics: Folklor i gyejsztvityelnoszty. Moszkva, 1976.

Ranschburg Jenő: A tündérmesék lélektanából. Eső, 2001, 2, 90–92.

Rodari, Gianni: A képzelet grammatikája. Ford. Garamvölgyi Katalin, Megyeri Zsuzsa. Pont, Budapest, 2001.

Róheim Géza: A bűvös tükör. Magvető, Budapest, 1984.

Róheim Géza: Magyar néphit és népszokások. Universum, Budapest, 1990.

Róheim Géza: Primitív kultúrák pszichoanalitikus vizsgálata. Ford. Angster Mária, Blastyik Éva, Győri László. Gondolat, Budapest, 1984.

Rohr, Richard: A férfi útja I. Ford. Tenigl-Takács László. Ursus Libris, Budapest, 2001.

Rohr, Richard: A férfi útja II. Ford. Lisztes Gábor, Endreffy Zoltán. Ursus Libris, Budapest, 2004.

Scherf, Walter: Das Märchen Lexikon I–II. C. H. Beck, München, 2007.

Schmidt Éva: Az obi-ugor mitológia és medvetisztelet. Ethnographia, 101. (1990) 2, 149–193.

Seligmann, Kurt: Mágia és okkultizmus az európai gondolkodásban. Ford. Greskovits Endre. Gondolat, Budapest, 1987.

Solymossy Sándor: A „vasorrú bába” és mitikus rokonai. Akadémiai, Budapest, 1991.

Stallins, Fran: The Web of Silence: Storytelling’s Power to Hypnotize. The National Storytelling Journal, 1988, Spring/Summer. Magyarul lásd Korbai Hajnal szerk.: Az aranytök. Terápiás történetek és mesék traumát átélt gyerekeknek. L’Harmattan, Budapest, 2010.

Steklács János szerk.: Mese- és mítoszelméleti szöveggyűjtemény. Kecskeméti Főiskola Tanítóképző Főiskolai Kar, Kecskemét, 2002.

Süle Ferenc: A túlvilág archetípusa a pszichoterápiában. In Pócs Éva szerk.: Lélek, halál, túlvilág. Tanulmányok a transzcendensről II. Balassi, Budapest, 2001, 32–33.

Szendrey Ákos: Az ősmagyar temetkezés. Nemzeti Örökség Kiadó, Onga, 2024.

Szendrey Zsigmond: A növény-, állat- és ásványvilág a varázslatokban. Ethnographia, 48. (1937), 154–166.

Szendrey Zsigmond: A varázslatok eszközei. Ethnographia, 48. (1937), 386–405.

Tánczos Vilmos: Keletnek megnyílt kapuja. Komp-Press, Kolozsvár, 1996.

Tánczos Vilmos: Szimbolikus formák a folklórban. Kairosz, Budapest, 2007.

Thompson, Stith: Egy típus és motívumjegyzék célja és jelentősége. Ethnographia, 55. (1944), 53–58.

Thompson, Stith: Motif-Index of Folk-Literature. Indiana University Press, Bloomington, 1955–1958.

Thompson, Stith: The Folktale. Dryden, New York, 1946.

Tokarev, Sz. A. főszerk.: Mitológiai Enciklopédia I–II. Ford. Bárány György et. al. Gondolat, Budapest, 1988.

Turner, Victor: A rituális folyamat. Ford. Orosz István. Osiris, Budapest, 2002.

Uther, Hans-Jörg: Märchen in unserer Zeit. Eugen Diederichs, München, 1990.

Vámos Ferenc: Kozmosz a magyar mesében. Főnix, Debrecen, 2006.

Varga Katalin szerk.: Szuggesztív kommunikáció a szomatikus orvoslásban. Országos Addiktológiai Intézet, Budapest, 2008.

Vincze László: A mese értelmezése a legújabb pszichoanalitikus irodalomban. Kritika, 1986, 6, 10–11.

Voigt Vilmos szerk.: A szájhagyományozás törvényszerűségei. Akadémiai, Budapest, 1974.

Voigt Vilmos: A folklór alkotások elemzése. Akadémiai, Budapest, 1972.

Voigt Vilmos: A folklór esztétikájához. Kossuth, Budapest, 1972.

Voigt Vilmos: A mese felfedezése. A szaktudományos mesekutatás eredményei. A mese elterjedése és területi típusai. A mese történetének kezdetei. A „mese” név és a mese műfaja. A magyar népmese műfajai. In A magyar folklór. Osiris, Budapest, 1998, 221–231, 242–245.

Voigt Vilmos: A szibériai sámánizmus. Nyelvtudományi Közlemények, 77. (1975), 209–216.

Voigt Vilmos: A vallási élmény története. Timp, Budapest, 2004.

Voigt Vilmos: Mese. In Ortutay Gyula szerk.: A magyar folklór. Egyetemi jegyzet. Tankönyvkiadó, Budapest, 1979 (változatlan utánnyomás 1989), 205–259.

Voigt Vilmos: Mesék és értelmezésük. Helikon – Világirodalmi Figyelő, 1990. 1, 100–109.

Voigt Vilmos: Mi a mese? A mesekutatás legújabb eredményeiről. MTA I. Osztályának Közleményei, XXXIII. 1–4, 97–102. (1982 [1984]) In A mese (Folklór, folklorisztika és etnológia; 89–99).

Xygalatas, Dimitris: A rítusok ereje. Fordította Bosnyák Gabriella. Open Books, Budapest, 2024.

Yalom, Irvin D.: Egzisztenciális pszichoterápia. Ford. Adorján Zsolt. Park, Budapest, 2023.

Jegyzetek

1
Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A varázsmese történeti gyökerei. Ford. Istvánovits Márton. L’Harmattan, Budapest, 2005, 352.

2
Bővebben: Boldizsár Ildikó: A szó mint ecset. In Uő: Életválságok meséi. Mesekalauz útkeresőknek. Magvető, Budapest, 2016, 23–34.

3
Erről bővebben Beth and Carol Doll: Bibliotherapy with Young People: Librarians and Mental Health Professionals Working Together. Englewood, Colorado, USA, 1997. Magyarul: Doll, Beth – Doll, Carol: Fiatalok biblioterápiája. Könyvtárosok és mentálhigiénés szakemberek együttműködése. A szöveget gondozta Magyar Krisztina. Könyvtári Intézet, Budapest, 2011. »ki.oszk.hu – PDF«. Lásd még: Bartos Éva szerk.: Olvasókönyv a biblioterápiáról. OSZK Könyvtártudományi és Módszertani Központ kiadványa, Budapest, 1989.

4
Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A mese morfológiája. Ford. Soproni András. Osiris, Budapest, 2005.

5
Gadamer, Hans Georg: Igazság és módszer. Ford. Bonyhai Gábor. Gondolat, Budapest, 1984., valamint Bacsó Béla szerk.: Szöveg és interpretáció. Cserépfalvi, Budapest, 1991.

6
Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A varázsmese történeti gyökerei. i. k.

Tartalom

I. rész.
A meseterápia elmélete

Előszó a második kiadáshoz

Előszó Tévhitek a mesékkel és a meseterápiával kapcsolatban

A metamorphoses meseterápiás módszer bemutatása

Mi a meseterápia?

Milyen meséket használunk a terápiában?

A szaktudományos és a lélektani népmese-tipológia

A műmese és a meseterápia kapcsolata

A képzelet és a fantázia

A lélekgyógyászat homeopátiája

A kliens és a terapeuta kapcsolata

A magyar népmesék világképe

Honnan erednek a mesék?

A magyar népmesék sámánisztikus elemei

Sámánok és mesehősök

A magyar népmese megkülönböztető jegyei

A mese mint beavatás

A beavatás rítusa

Szimbólumok a beavatásban és a mesében

Profán és titkos tanítások

Visszatalálás a szellemi gyökerekhez

II. rész.
A meseterápia gyakorlata

„Elindult szerencsét próbálni”
Az útnak indulás jelentősége

„Hol jársz itt, ahol a madár se jár?”
Konfliktusok és bonyodalmak

„Ment, amerre a szeme látott…”
Kit nevezünk hősnek?

„Egy életem, egy halálom, megpróbálom”
A próbatételek

„Kívánj bármit, teljesítem!”
Találkozás a segítővel

„Hogyan küzdjünk? Karddal-é vagy birokkal?”
Megküzdés az ellenféllel

„Hétszerte szebb lett, mint volt annak előtte”
Az átkelés és az újjászületés

„Én a tiéd, te az enyém”
Az ezerarcú nő és az irányt adó férfi

„Bárcsak lenne egy gyermekünk!”
Családok a mesékben

„Mindennel, ami él, én beszélni tudjak!”
Látni a lehetségest – élni a csodával

III. rész.
Két esettanulmány

A nő, aki odaadta mindenét
H. Ch. Andersen: A kis hableány

A tiszta tudat meséje
A perfekcionista üzletember útja A csillagszemű juhászig

IV. rész.
Mesék a tanítás szolgálatában – a mesélés mint prevenció

Az európai és a keleti mesék szemléletbeli különbségei

Mesék a születéstől a felnőtté válásig

A mesék hatása kisgyermekkorban és az óvodában

Mit tanul a gyerek a mesékből alsó tagozaton?

Igazak-e a mesék a tíz–tizenkét éves gyerekek szerint?

A népmesék morális üzenetei tizenhárom-tizennégy éveseknek

Felnőtté válás a mesékben és az életben

A fák titkos szíve – egy mese több ezer befejezéssel

Hét–nyolc évesek befejezései

Kilenc–tíz évesek befejezései

Tizenegy–tizenkét évesek befejezései

Tizenhárom–tizennégy évesek befejezései

Középiskolások befejezései

Egy négytagú család befejezései

V. rész.
Függelék

A metamorphoses meseterápiás módszer elemei

Válogatott bibliográfia

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
A borító Edmund Dulac művének
felhasználásával készült
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

ISBN 978 963 144 602 9

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL