Kartal utolsó kalandja

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Kartal utolsó kalandja

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1989
Zórád Ernő rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1989
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9828351-4-3

www.ronaszegimiklos.com

Hívogató

Kartal, Kartal, magyarok vitéze, kalandok lovagja – ülj le most közibénk!

Ne hidd, hogy elfeledtünk! Lehet is téged elfeledni! Téged, akinek veszett hírét költötték, noha igaz ügyért harcoltál; téged, akinek hitvese a széphistóriák hős leánya lett; téged, akinek kisfia is a szép lovagi munkára, önként vállalkozott![1]

Ülj le és mesélj! Ideje volna már a pihenésnek! Hajad deresedik, orcád ráncosodik, és ugyan ki tudja, miért hiszed mégis, hogy a régi erővel forgatnád a kardod?

Mesélj! Hallgatunk csendesen, hallgatunk lelkesen, akárcsak régen.

Meséld el utolsó kalandodat!

Hangod hallom máris, zengő dörmögésed.

Nem vén ember az még, aki ötven elmúlt.

És a kalandokból sincsen soha legutolsó!…

Első fejezet

amelyben emlékei közül felmerült egy különös nyári nap – Csókakő várának tornácán – Egy titokzatos üzenet

Hiszen találkoztam én a halállal nem is egyszer.

A király lovagja voltam, forgolódtam nehéz csatákban, viaskodtam sokféle kalandban. Vágtam is, öltem is. Láttam barátot is, ellenséget is halódni.

Megszoktam a halált.

Akinek kard van a kezében, megszokja azt.

Hanem ez a halál más volt.

Borzongató, gúnyos, kegyetlen és nevetséges. Akár egy rossz álom!

Hallgassátok csak!…

Az úr 1342. évét írták. Jakab havában jártunk. Ilyenkor, júliusban az egész ország az aratás izgalmában él. Aki még nem vágta le a búzáját, az eget lesi folyton, nem jön-e alattomos jégverés az utolsó pillanatban. Morzsolgatja a kalászt, várjon-e még vele, nem fog-e peregni a szem? Bőséges aratás ígérkezett azon a nyáron. Ahogy most visszaemlékezem, az az esztendő volt Károly Róbert királyunk országlásának legszebb éve. Az egész ország pedig mintha máris a mennyei paradicsomhoz volna hasonló. Mit is mondjak? A nyár nyár volt, mégsem aszályos, a tél tél volt, de sosem kegyetlen, a földek dúsan teremtek, a nyájak kövérre híztak, az erdők vaddal, a folyók hallal teli voltak. A béke és a bőség ideje közelgett, így aztán az emberek szívében is megkondult valami kis harang, virágos jókedvük kerekedett, egyszeriben mindenki nyájas és mosolygós lett.

Bizony mondom, a gazdag kalmár vagy a védtelen nő is magányosan járhatta az ország útjait, soha senkitől bántódása nem esett.

Ilyen volt hát ez az esztendő. Ilyen volt a világ. Legalábbis így láttam, tudtam vagy talán csak éreztem, ahogy kicsiny váramnak, Csókakőnek tornácáról kitekintettem.

Ott ültünk a tornácon mi ketten, a feleségem, Virág és én. Szelíd békességgel mosolyogtunk egymásra, és csendesen beszélgettünk.

Régi emlékeket idéztünk, amikor fiunk, Bálint még kicsiny kölyök volt, mégis úgy viselkedett, mint aki lovagi próbára készül.

Hiszen készült most már valóban. Királyi apródból hamar fegyverhordozó lett, s hogyha hazatér a messzi Itáliából, erős a remény, hogy nagy királyunk meghívja majd a Szent György-rend lovagjai közé. Jó iskola a királyi udvar, még jobb most Nápoly, ahol Endre herceg kíséretéhez tartozik… Szívem szerint mégis inkább idehaza szerettem volna látni.

Hogy miért?

Sejthetitek. Endre herceg még hatéves sem volt, amikor királyunk megegyezett a nápolyi királlyal, hogy annak unokáját meg a herceget összeházasítják, ha eljön az ideje.

Nos, az ideje éppenséggel eljött, de az a hír járta, hogy a felserdült Johanna csöppet sem szíveli a legénnyé lett Endrét, a pápa őszentsége sem siet őt nápolyi királynak elismerni – és az ilyen huzakodásoknak bizony rossz vége szokott lenni.

Vagyis hát – aggódtam a fiamért, noha tudtam, hogy bátor, kemény legény. Aggódott érte a hitvesem is, de nem beszéltünk erről.

Legfeljebb egymás szeméből szerettük volna kiolvasni ezt az egyetlen, eltitkolt gondolatot.

Olyankor aztán lesütöttük a szemünket, és réveteg mosollyal elnéztünk a szőlősdombok felé.

Vártuk a fiunkat. Még a télen megüzente, hogy aratás táján érkezik. És persze először idejön, a szülői házhoz, csak azután siet tovább Visegrádra, a királyi udvarba. S reménykedtünk benne, hogy nem egyedül érkezik majd. Ha társai is jönnek, egyszeriben fiatal hangokkal, fiatalos jókedvvel lesz teli a házunk.

Vártuk.

Nagyon vártuk. Kamrájában vetve volt az ágya, ha ettünk, neki is terítettünk. Pincémben kicsiny hordóban szőlőim könnyű bora arra volt szánva, hogy hűsével olthassa szomját.

Gyönyörű délután volt. Felhőtlen égről vakítva tűzött a nap, élesen világoltak a lombok zöldjei, a virágok színei, és kutunk forrásvizének is olyan hűs íze támadt, mint még soha.

Virág nagyot sóhajtott.

– Most vajon merre járhat?

Bólogattam. Most vajon merre…?

– Vajon átkelt-e a tengeren? Vagy a hegyek között érkezik?

Ám alighogy ezt kimondta – riadtan elkerekedett a szeme, és rémülten megragadta a kezemet.

Valami történt.

Valami – csodálatos!

Hogyan, hogyan nem… elhalványodtak a fények. Az árnyékok is valahogy összemosódtak. Egyszerre csak párás és nyomott lett a levegő, a bőrünk megnedvesedett, és hiába sóhajtoztunk, levegőt is alig kaptunk.

Félelmetes csendesség ült a tájon.

Elnémult a világ, mint ahogy nagy viharok előtt elnémul a természet.

Szóltunk – és magunk se hallottuk a saját szavunkat. Mintha csak megsiketültünk volna, mintha csak víz alól, fal mögül beszélnénk.

Lihegve, meredt tekintettel, riadtan néztünk egymásra.

– Mi történt? – Csak a szájunk mozgását olvashattuk le…

És akkor feltekintettünk a felhőtlen égre.

Odafönt, az égi magasságban történt a csoda. A nap tüzes korongja, amely eddig sziporkázva, gyémántfénnyel ragyogott, hirtelen vörössárga színt öltött. És a napnak – felhő nem volt az égen – hatalmas udvara támadt. Mintha csak egy mérhetetlenül nagy szekérkerék állna az égen. A napból óriási fénysugárküllők vágódtak sugarasan, és e küllőknek abroncsa is támadt: egy halványabb, hatalmas fénykarika fogta össze őket.

Fénykerék állt az égen, ragyogó küllői vakították a szemünket.

És azt vártuk talán, hogy megszólal tüstént a Mindenható hangja…

De hát néma volt minden. Nyomasztóan csöndes. A macska sem nyávogott, a madár sem pittyegett, a levél sem rezdült a fákon.

És ekkor mintha csak pofon csaptak volna…

Felugattak a kutyáink.

Hosszan és vadul jeleztek.

Virág az arcához húzta a kezem – simogassam.

Simogattam, és nyugtatóan suttogtam:

– Ne riadozz, kedves, A fiunkkal nincs semmi baj.

– A kutyák…

– Nem úgy jeleznek.

– Nem ellenség. Igaz… csak valami szokatlan… Talán a gyerek jön, és mi nem vettük észre.

Nem a fiunk jött, kiderült hamarosan.

Egy galamb körözött a torony körül. Azt ugatták a kutyák.

Leszóltam az udvaros legénynek:

– Pisszegj rájuk. Még elriasztják!

– A mi galambunk. Postagalamb! – ugrott fel helyéről Virág, és már szaladt is felfelé a toronyba, ahol a madaraink kalitkái voltak.

A galamb megült egy faágon, amelynek levelei ebben a fura fényben most nedvesen csillogtak. Majd egyszerre csak felröppent és huss, egyenesen berepült várunk tornyának kicsiny ablakán.

Megdobbant a szívem. Ez a galamb Visegrádról jött. Csakis onnan jöhetett, hiszen sehol máshol nincsenek betanított madaraink. Ott is csak egy-kettő.

És máris kavarogtak bennem a gondolatok. Bálint fiunk mégis egyenesen a király udvarába sietett. Küldetése volt talán, fontos üzenet, amely miatt nem tudott hozzánk térni előbb.

Felhajtottam hát a kupából maradék boromat, és megpödörgetvén, megtörülgetvén a bajuszomat, már magam is a torony felé indultam volna, amikor a lépcsőn megjelent Virág.

És nyújtott felém egy nád szárából faragott tokocskát meg a belőle kihúzott levelet. Az ilyesmit kötik a madár szárnya alá, hadd vigye gyorsan.

Kisodortam a levelet.

Elolvastam.

Ez állt rajta:

BAJ VAN. SIESS

Csak ennyi és nem több.

Mondom hát, különös délután volt ez. Meleg pára csapódott a földre, verítékezett tőle ember is, állat is – nekünk most mégis végigszaladt hátunkon a hideg.

– Ez… nem a Bálint írása – rebegte Virág.

Nem a fiunk írása, bólintottam rá. Nincs tehát ok az aggodalomra.

De ha nem az övé – kié hát?

A szöveg után egy kézjel állt.

De akárhogy is néztük, akárhogy is forgattuk, nem tudtuk eldönteni, kié is legyen.

Mert az a betű lehetett R (vagy Rex, ami latinul királyt jelent). Csakhogy ha én jó barátomnak tartom is Károly Róbertet, felséges urunkat, az alig hihető hogy nékem postagalambbal üzenjen. Futár küldése mégiscsak illőbb egy királyhoz.

Az a betű lehetett talán F is.

F vagyis Fintor. Régi jó cimborám, megannyi kalandomnak igazi hőse, aki most a királyi igricek, vagyis az énekmondók fő-fő kapitánya. Ha ő üzen és ha ő írja, hogy baj van, akkor igazán baj van és nem is akármilyen. Fintor szereti a tréfát, szereti az ugratást, hanem az ilyesmiben nem ismer mókát. Igaz vitéz ember és mesteri vívó, akinek az amolyan kisebb bajok meg se kottyannak…

Néztük az írást, egymás kezébe adtuk.

Nem tudom, mi késztetett rá, én magam is felmentem a toronyba, a madarak kalitjaihoz. Odamentem, de nem láttam semmi különöset.

A galambunk berepült a maga ketrecébe, ahol magocska és víz is várta. Most jókat lakomázott, mintha bizony nagy út állt volna mögötte.

Pedig egy postagalambnak Visegrádról Csókakő váráig elröppenni igazán semmi.

Néztem a galambot.

Aztán megint az írást.

És kérdően néztem Virágra is, aki csak a vállát vonogatta asszonyok módján.

Hát ahogy néztem, az a kézjel bizony lehetett L is. Ami nem más, mint Ladislaus – és akkor királyunk legidősebb fia, a magyar trón örököse, Lajos herceg üzent. Üzenhetett is, hiszen fiamnak régi játszótársa és barátja. Azt hiheti talán, hogy Bálint hazatértében itt tölti idejét a szülői házban.

„Baj van! Siess!”

Kavarogtak bennem az indulatok, kavarogtak a gondolatok és az érzelmek is. Mire véljem ezt az üzenetet, amelyről csak annyit tudok biztosan, hogy nem a fiam küldte.

Ó, micsoda délután! Az Isten is megbocsássa!

Küllői támadnak a napnak, postagalamb surran üzenettel, és én nem tudhatom, mit is kell tennem.

Ez az üzenet senki másnak nem szólhat, csakis Bálintnak. A mi fiunknak. Aki küldte, nem tudhatta, hogy még nem érkezett haza. Azt hiszi, itt tölti, itt múlatja idejét a szülői házban.

Áthajoltam hát a tornác korlátján, és lekiáltottam az udvaros legénynek:

– Hej, Vince! Nyergeld a Szellőt és hozzá a málhást.

Nyereggel azt is!

Ahogy a korláttól visszafordultam, Virágot láttam magam előtt, az én szépséges hitvesemet.

Mosolygott drága mosolyával, és simogatott: hajamat, arcomat érintette varázslatos kezével, és a pillantása is olyan volt, mint régen, amikor még mindketten szinte gyermekek voltunk.

– Menj csak, menj – susogta finoman, és a hangja mint kis harangok szava, olyan volt ismét.

Mosolygott, és nem látszott az arcán sem riadozás, sem pedig aggódás.

De hát tudtam én, hogy remeg a szíve, riadozik a lelke – noha király dolgában ha jártam, mindig is ezekkel a szavakkal búcsúzott tőlem.

Most már olyan különös ez a kép, ahogy visszagondolok rá.

A fiunkat vártuk – és küllői támadtak a napnak.

Különös jel.

Vajon mit jelenthet?

A gyermekünket vártuk, és helyette egy levél érkezett.

„Baj van! Siess!”

A levelet forgattam ujjaim között, és nem gondoltam a postagalambra.

Ugyan miért is nem jutott az eszembe akkor, hogy az a galamb lehetne bizony vércse is, lehetne bizony dögkeselyű is.

Hiszen halálnak üzenetét hozta.0

Második fejezet

amelyben már Visegrád felé tart – Magában beszél, de úgy tesz, mint aki a lovával társalog – Csakhogy végre megjöttél! – Az én drága Magdalénám! – Mit mondtál barátom?

Két nap múlva pedig ott jártam már a Pilis mélyén, a szép gömbölyű hegyek világában.

Egyedül voltam. Sem szolgát, sem más kísérőt nem vittem magammal. Minek is vittem volna? Nékem a király várában kamra jár, étel-ital dukál. A lovaimat is ellátják ott rendben.

Siettem. Persze hogy siettem, de csak úgy, hogy a járt utakat nem nagyon követve, átvágtam erdőkön, mezőkön, hogy időt nyerjek. A lovakat nem hajszoltam. Mindkettő az én hajdani csodaparipám, a Sárkány vére volt, és egy kiadós vágtára sosem kellett nógatni őket – hanem én azt tartom, a jó gazda, a jó lovas sosem vágtat „lóhalálig”.

Ügettem hát.

Rövid ügetéssel.

Így is haladósan jártam.

S noha nem tudtam feledni a hívó szót, ha motoszkál is bennem valami rossz előérzet, körülöttem a szép természetet mégis megcsodáltam. Olyan volt az a nyár, amilyen még soha.

Nyár derekán is tavaszi kéken ragyogott az ég.

Bodor fehér felhők alatt a fecskék cikáztak és zengett-zúgott minden a teméntelen méhtől, darázstól. A vakító napfényben mint szélfútta szirmok libbentek tova a színes pillangók, és hogyha lovaim belegázoltak egy-egy sárga mezőbe, nyomukban sűrű felleg gyanánt szállt magasba a virágok pora.

– Mit szólsz ehhez, Szellő? Ilyen szépséges időben minden jótét lélek repes a boldogságtól, csak nékem van fancsali kedvem attól az átkozott papirostól.

Így diskuráltam a lovammal mert bevallom, már nemegyszer rajtakaptam magam, hogy ha egyedül vagyok is, hangosan beszélek. Vitatkozom, magyarázok, mintha bizony társaságban volnék. Mostanában hát úgy szőttem a szót, mintha a lovamhoz beszélnék. Annak mégiscsak több értelme van, mintha magamban motyognék. És hogy több értelme volt – mármint a lovamnak –, kitetszett abból is, hogy buzgón hegyezte a fülét, félre-félrekapta a fejét, és néha halk nyihogással megrángatta a zabláját.

– Okos ló vagy – nevettem, és megveregettem a nyakát.

Na, akkor meg biztatás nélkül is vágtába fogott volna, s ha szívem szerint hagyom is, mégis visszafogtam. Tanulja meg, hogy csak akkor induljon, ha biztatják, s nem akkor, ha kedve tartja.

A nyakonveregetés meg a diskurzus azért csak tovább folyt. Jó barátok voltunk mi ketten.

– Mert mondd csak, Szellő, miféle baj lehet, amiről Lajos herceg ír? Fogadni mernék, hogy valami leányzó van a dologban. Lajos herceg valamelyik féltékeny legényben az emberére akadt. Mert azt mondják, más népeknél még tisztességnek is veszik, ha az uralkodó rámosolyog valaki mátkájára, hanem a magyar ember az ilyesmiben nem ismeri a tréfát. Volt rá már példa nem is egy.

A lovam megrázta a fejét.

– Nem hiszed? No persze, történhetett másféle baj is. Lázadás például vagy merénylet. Amilyen a Zách Feliciáné volt… Most, hogy Endre herceg Itáliában tartózkodik, viszonzásul jó néhány talján lovag is a királyunk vendége. Azoknál pedig, úgy mondják, a tőr és a méreg… de ne is beszéljünk erről.

Nem kellett rá biztatni – nem beszélt. Hogyan is beszélhetett volna? Nevettem ezen magam is, ahogy a júliusi fényben fürdő tisztáson átvágva egy nagy, sötétlő erdő felé igyekeztem. A tisztáson itt őzek legelésztek, amelyek jöttömre felszökkenve hatalmas ugrásokkal tovairamodtak.

A tisztás végén, az erdő szélén feltűnt valaki.

Azt hittem eddig, hogy egymagamban járom ezt a szépségesen szép tájat.

Most egy fura alakot vettem észre a tisztás túlsó végén. Éppen az erdő szélén.

Egy százesztendős tölgyfa tövében, éppen az öreggyökéren öreg emberke üldögélt. Nem úgy, mint aki pihen, hanem mint aki várakozik inkább. A fejét ingatta, a vállát vonogatta, és nagyokat sóhajtott.

A fejét lapos, fekete sapka fedte, a vállára sokredőjű, lila bársonyköpönyeg borult (szörnyű öltözék ekkora melegben!), harisnyás lábára csatos cipő feszült. Mellette kis batyu hevert a fűben, azt néha megragadta, fel is emelte, de nehéz lehetett neki, mert azonmód vissza is ejtette. Lemondóan legyintett, szapora vitába kezdett valakivel. Körbepillantottam hát gyanakvóan, mert már csak ilyen az úton járó ember, és sorra vettem a közeli fákat és bokrokat, vajon hol rejtőzhet az öregnek a társa. De hát nem rejtőzött sehol, mivelhogy nem is létezett. Az öreg magában beszélt, és még csak azzal sem mentegethette magát, hogy a lovával diskurál.

Felnevettem.

Az öreg még akkor is motyogott, hadonászott, amikor a lovamról leszállva hozzáléptem.

– Adjon isten jó napot! – köszöntem.

Vizsgálódva rám emelte vizenyős, szürke szemét, és felderült a képe.

– Nahát! Hahó! Csakhogy végre megjöttél! – lelkendezett károgó hangján. – Már mióta várok rád!

Elképedtem.

Még hogy reám várt volna?

– Biztos ebben kend, uram?

– Mit mondtál, barátom? – emelte füléhez a kezét.

– Kartal a nevem, és a király lovagja vagyok – mondtam. – Látom, kegyelmed bajba került. Netán megszökött a lova?

Bólogatott, és közben merően a szemembe nézett.

– Mondom, hogy téged várlak, barátom. Hiszen jól ismerem a nevedet. Kartal vagy. A híres-neves Kartal. Nahát, nahát, micsoda szerencse!

Leültem melléje az öreggyökérre.

Száraz, csontos arca volt. Az orra hegyes. Szeme alatt nagy, kerek ráncok gyűltek, és ettől a tekintete egyszerre volt nyájas is, szúrós is. Úgy nézett, mint aki a lelkembe akar látni, mint aki a gondolataimat akarja kiolvasni. S hozzá fel-felnevetett, különös, vicsorgó nevetéssel. Olyankor ráncos ajkai közül kivillant fogatlan ínye.

Fázósan dörzsölgette a kezét.

– Tudtam, hogy hamarosan itt leszel. Hiszen azt mondják, ahol legnagyobb a szükség, legközelebb a segítség. Hallod-e, siethettél volna jobban is! Engem vár a király…

Hittem is, nem is, amit mondott. Ismételten körbepillantottam, és nemcsak a fákat, a bokrokat vettem szemügyre, hanem a talajt is. Úgy sejtettem, kirabolhatták az öreget.

– És honnan tudta, kend, uram, hogy éppen én jövök?

– Mit mondtál, barátom? No persze, láthatod, hogy kiraboltak. Nem először történik meg velem. Ej, ez a Giulio, a szolgám, meg hát Vidó, az a másik gazember, akit András úr adott mellénk vezetőnek. Na, ezek nagyon összepajtáskodtak, láttam én már az első napon, hogy rossz vége lesz a dolognak…

Hirtelen megváltozott az arca, szúrós tekintetéből most ellenséges indulatok sugároztak. Gyanakodva nézett, noha az imént még örömmel fogadott.

– Kit tisztelhetek kegyelmedben? – kérdeztem, miközben lovam nyergéről leemeltem a kis csobolyót. Erre már felderült a képe.

– Hohohó! Grazie, grazie! – kárálta. – Elfogadom, már csak a szomjúságom miatt is, mert máskülönben nem vagyok borissza. Azt tartom, amit a nagy Hippokratész, az orvosok orvosa: a jóból is megárt a sok!

Valóban nem volt borissza ember, mert alig egy-két kortyintás után visszanyújtotta a csobolyót. Megenyhülve törölgette a száját.

– Tudnod kell, barátom – kezdte –, hogy magyar vagyok, noha Itáliában élek, Veronában. Ott vagyok én orvos, méghozzá híres orvos. A nevem Magister Albertus Medicus, ami annyit tesz, hogy Albert, az orvoslás mestere. Mármost, hogy hátamat meghajlította az idő, ritkán járok el hazulról, s csakis ha előkelő és nagyon beteg emberhez hívnak. Egyébként hozzám járnak a betegek, és nemcsak a betegségüket hozzák, hanem a ‘világ híreit is. Így kaptam hírét annak, hogy a Károly Róbert, a magyarok királya kisebbik fiát, Endrét Nápoly trónjára szánja. Jó, jó, szép dolog, mondtam magamban, amikor a kis herceg még hatéves sem volt és eljegyeztették vele a nápolyi hercegkisasszonykát, Johannát. No annak már jó pár éve, a jegyespárból immár házaspár lett, hanem Endre még mindig nem Nápoly királya. Nem bizony, mert Johanna szeretne ott a trónra felülni, és Endrét sem a pápa, sem más főurak nem támogatják… No, alighogy ezt megtudtam, így szóltam egy napon a feleségemhez: „Magdaléna, csomagolj, de tüstént, megyek vissza régi hazámba! Szüksége van ott rám a királynak!” No hiszen, hallanod kellett volna, micsoda pörlekedést csapott! Hogy vén szamár létemre ekkora útra elindulok, megvan a királynak a maga orvosa, és hogyha nincs, akkor is idegen országból hívat majd, ahogy ez már a királyok körében szokás. „No – feleltem én –, drága Magdalénám, ahogy mondod, úgy van! Igaz, hogy én idegen országból jövök majd, s mégis magyar vagyok, de nem is azért megyek… hanem aki a nápolyiakkal trafikál, jól teszi, ha mindig van a tarsolyában az én csodás méregűző szeremből.”

Büszkén kihúzta magát, és olyan diadalmasan nézett rám, mint aki igazán életnek és halálnak ura.

– Hallottál-e már a teriákáról, kedves barátom? Mert tudd meg, hogy az minden méregnek leghatásosabb ellenszere. Nyilvánosan készül, hogy csalás ne eshessék. Én magam Veronában élek, de teriákát főzni mindig átutazom Velencébe. Ott van ennek a fő főzőhelye…

Lihegett, bólogatott, a szavai érthetetlen motyogásba fúltak. Kifáradhatott a beszédben, mert ahogy rám meresztette ismét különös tekintetét, most inkább kérlelést olvastam ki belőle. Kitaláltam tüstént, hogy mi a kívánsága – ámbár az emberségem is azt parancsolta, hogy segítsek rajta. Annál könnyebben tehettem, mert mindketten a király várába, Visegrádra igyekeztünk.

Felnyaláboltam hát a batyuját és elrendeztem a vezeték lovam hátán. És áldottam az eszemet, amiért arra is nyerget tétettem. Most legalább lesz helye az öregnek.

– Magister Albertus, tartson velem, kend uram. Ki tudja, talán még a kirablóinak is nyomára bukkanhatunk?

– Mit mondtál, barátom? Óh, grazie, grazie! Hiszen jól ismerlek, híredből ismerlek. Meglásd, a hálám nem marad el. Ki tudja, egy napon talán visszacsalogatom a lelkedet a túlvilágról… hehe… legalább olyan derék ember vagy, mint Németújvári András úr, Kőszegen. Ő adta mellém Vidót, nem tudhatta, hogy később az én szolgámmal, Giulióval összesúgnak majd a vesztemre. Lásd, elvették lovamat, elvették az orvosi táskámat…

Miközben ezeket mondta, felkaptam összeszáradt kis alakját és felültettem a nyeregbe. Bizony mondom, könnyebb volt, mint annak idején Bálint, akit kisfiú korában ugyanígy ültettem nyeregbe.

Ahogy a nyeregben ült, visszanézett rám, és most megint csak más lett az arca. Tekintetéből féktelen erő sugárzott, ahogy parancsoló hangon megszólalt:

– Mondom, vár engem a király! Ne késlekedj!

Álltam a tekintetét… és mert volt szeme hozzá, kiolvashatta belőle, mire gondolok.

Csak arra és nem többre, hogy Németújvári András jó tizenöt esztendeje hűtlenség miatt elvesztette királyunk kegyét. Híres várukat, Kőszeget is vissza kellett adniok –, hogyan találkozhatott hát Kőszegen Németújvari Andrással?

Erre gondoltam, mondom, de szóval nem szóltam semmit, hanem nyeregbe ugrottam magam is. Megnógattam Szellőt. Az öreg megpróbálta vágtára ösztökélni a maga hátasát, de hát az is az én nevelésem volt, csak akkor lódult neki, ha az én lovam megszaporázta a lépteit. Így aztán siettünk, siettünk, de mégsem úgy, ahogyan Albert mester szerette volna.

Akkor hát vállat vont, a fejét csóválta, és közömbös hangra váltva megint beszélni kezdett:

– … egyszerű asszony az én drága Magdalénám, de mégis Isten csodája, micsoda esze van, mert mondogatta nekem mindig: „Ej, minek tanítod magyar nyelvre ezt a Giuliót? Ostoba is, a szeme sem áll jól, rossz vége lesz.” De hát én azt tartottam világéletemben, hogy mindenki annyi embernek számít, ahány nyelvet tud… Na, hiszen Magdalénámnak volt igaza… mert lám csak, Giulio gazember volt olasznak is, gazember lesz magyarnak is. Egy gazemberből kettőt csináltam.

Jót mosolyogtam a szavain, pedig nem tréfának szánta. S miért, miért nem, önkéntelenül is elkottyantottam, amit könnyen dicsekvésnek vehetett:

– Jó barátom nékem a király. Ha Isten segítségével délre odaérünk, beajánlom kend uramat őfelségénél.

Úgy tett, mint aki meg se hallja.

Némi szünet után mégis felém fordult.

– Mit mondtál, barátom? Hogy siessünk? Bizony siessünk, már mondtam, nem tudom, miért nem vágtázunk! Hohó, engem ne kímélj, gyakorlott utas vagyok! Vágtázhatunk is, ha jól meghúztad a ló hasán a hevedert.

De már nem próbálta meg újra megnógatni a lovát. Helyette inkább elbeszélte, hogyan rabolták ki a saját legényei. Az a bizonyos Giulio (a szeme sem állt jól) nagyon összebarátkozott bizony Vidó nevű szolgalegényével, akit Kőszegen, András úr adott melléjük. Bólogattam rá, de hogy miképpen került volna András úr vissza a várába, el nem tudtam képzelni. Híreket azért csak hall így-úgy az ember, s ha a Németújváriak ismét Károly király zászlaja alá térnek, annak bizony nagy híre támadt volna. Egyszóval Giulio és Vidó igen összemelegedtek az úton, egyre szemtelenebbek lettek, és Albert mester már azon volt, hogy kiadja útját mindkettőnek.

Több se kellett nekik. Elvették orvosi táskáját, elvették a lovát is, és magára hagyták az erdőszélen. Ha éppen arra nem megyek, a szegény öreg bizony étlen-szomjan ott veszett volna.

– Tudtam, hogy hamarosan megjössz… – motyogta egyre halkabban.

– Éppen én? Magiszter uram, éppen engem várt?

– Hát ki mást vártam volna, barátom?

Nem kérdezősködtem tovább, nem akartam sem megbántani, sem fárasztani. Mondjon, amit akar, megvan a magam gondja amúgy is. Az erdő mélyén kocogtunk tova, s neki hamarosan mellére csuklott a feje. Fáradtan elaludt – s lám, mégiscsak gyakorlott utazó lehetett, mert ha aludt is, nem ingott meg a nyeregben.

Mondom, megvoltak a magam gondjai, tépelődhettem tovább is, vajon mit jelent a galamb hozta üzenet, miért is kell most a fiam helyett Visegrád várába sietnem, mégis azt vettem észre magamon, hogy folyton az öreg szavai járnak a fejemben. Furcsa, kemény, hirtelen indulatú ember volt, valahogy ilyennek képzeltem mindig az öreg varázslókat, a bűbájosokat. S ahogy most ránéztem, olyannak is látszott: lapos, fekete sapkája eltakarta arcát, lila bársonyköpenye az egész alakját. Az a kicsi, száraz vén ember mintha csak egészen eltűnt volna bő ruháinak redői között.

Errefelé már hegyet-völgyet befedett az erdő. Ismerős táj volt, noha régen jártam erre. Beljebb hatoltam a rengetegbe, favágók szekérútját követtem, nincs annál biztosabb irány. Az erdő mélyén, a lombok között keskeny csíkokban vágódott be a napsugár. Fényében hatalmas pókhálók csillogtak az ágak között, valahol rigó kiáltott, szépen, dallamosan húzta az énekét, a magas bokrok mélyéről pedig vaddisznó méltatlankodó röffenése hangzott.

„Baj van! Siess!”

Még hogy várja őt a király? Ugyan honnan tudhatja, hogy érkezik? Honnan tudhatta ő, hogy éppen én jövök majd az úton?…

„Baj van! Siess!”

A nap fénylő, nagy küllői… vajon Albert mester is látta őket? Vagy csak a mi szemünk káprázott?

„Baj van! Siess!”

Azon kaptam magam, hogy elhiszem minden szavát. Hogy éppen énreám várt, hogy Kőszegen András úrral találkozott, hogy éppen reá várna király urunk őfelsége!…

– Mit mondtál, barátom? – kapta fel a fejét hirtelen.

Nem szóltam semmit. Igazán, semmit. Éppen csak a lovamat sarkantyúztam meg.

Magam sem tudom, hogy miért.

Harmadik fejezet

amelyben Albertus magiszter elbeszéli, hányféle beteget gyógyított – Pok Csoma úr azt parancsolta – Fene a reguládba! – Nehéz napon jöttél

Már ahogy ez lenni szokott, mire Visegrád alá értünk, mégiscsak megszoktuk egymást. A különös öreg nem siettetett, mert maga is rájött, a lovaim felett én rendelkezem, az utat is én ismerem, és mert magam is sietős úton járok – jobb, ha rám hagyja magát.

A beszéd előjoga azonban őt illette. Annál is inkább, mert nagyothalló volt, ha szóltam hozzá, többször ismételnem, kiabálnom kellett, előbb-utóbb leszoktam hát a kérdezésről is. Hagytam, mesélje, ami éppen az eszébe jut. Hiszen egy orvosnak van is mit mesélnie. Ő is csodás történeteket tudott, méghozzá nem hallomásból, mert hiszen valamennyinek ő maga volt a főszereplője. Egy orvos sok beteget, tehát sokféle embert megismer, és mert a betegség minden emberi jellemnek fő-fő próbája, bizony csodás képeskönyvben lapoz, aki beteg emberekkel találkozik.

Magister Albertus Medicus is ilyen képeskönyv lapjait nyitogatta előttem.

Micsoda betegei voltak! Uram Istenem, mifélék! Nem sorolom fel valamennyit. Mire Visegrád alá értünk, hallottam gyönge, félénk kis apácákról, akik sírva fakadtak, ha csak hangosabb szóval szóltak hozzájuk – ámde éppen ők voltak, akik bátran beléptek a leprások közé, gyógyították őket, és ha arra került a sor, egy anyatigris dühével megvédték őket.

És hallottam dörgő hangú hadvezérekről, akik az első náthára ágynak dőltek, és papért esdekeltek, adná fel nekik az utolsó kenetet.

És hallottam papokról, akik megtagadták Istent utolsó perceikben, és hallottam vad istentagadókról, akik buzgó imába fogtak utolsó perceikben. De hát ezek csak a legkülönösebb esetek. Mert ki hinné a szerető feleségről, hogy a lelke mélyén az ura halálát kívánja, és az orvosságot elzárja előle, és ki hinné a nagydarab, részeges zsákhordóról, aki naponta ütlegelte asszonyát, hogy annak halála után maga is meghal… És nem betegség viszi el, ahogy hinnétek, hanem a bánat. Hiszen ha ütötte is, szerette asszonyát.

Ki nem fogyott a szóból az öreg, és engem annyira elandalított a sokféle történettel, szinte észre sem vettem az idő múlását és utunk fogyását. Csak abból láthattam, Visegrád közelében járunk, hogy birkák legelésztek a hegyoldalon, és kalapját emelte jöttünkre a pásztor. Fegyveres őrzőkkel is találkoztunk, pajzsukat, kardjukat zörgették az erdei úton, ahogy tovalovagoltak. Kapitányuk megismert, köszöntött is, de csak egy mozdulatával jelezte, nem állhat meg, sietős az útjuk.

Az apáti patak völgyében jártunk már. Jobbra vettem az utunkat egy meredek kaptatón, hogy a fellegvár déli kapujához jussak. El is értük hamarosan a szélesebb szekérutat, amely a faluból vezet föl.

Bevallom, engem mindig kisfiús lelkesedés fog el, valahányszor Visegrádra vezet az utam. És megértem nagy királyunkat is, amiért itt él és innen irányítja országa sorsát.

Valóban szívet és szemet gyönyörködtető volt a kép, ahogy egy forduló után hirtelen a szemünk elé tárult a fellegvár, büszke, nagy falaival, hetyke palotáival, palotáinak tetején a színes, csillogó cserepekkel. A tornyokon zászlók lobogtak, az öregpalota tornyában a király struccfejes zászlaja.

– Szerencséje van, magiszter uram, itthon van a király!

Ezt most bezzeg meghallotta! Bólintott rá.

– Persze hogy itthon van! Hiszen engem vár!

Tüstént így folytatta:

– Arra kérlek, barátom, csöppet se késlekedjünk mindenféle formasággal. A királynak szüksége van rám, tehát ne tűrd, hogy az ajtónállók fontoskodjanak, nyájaskodjanak, közben a bejelentést halogassák. Azt mondtad, jó barátod a király, azonnal vezess hozzá, mert lehet, hogy így is későn érkezem…

Rábólintottam. Hogyan, hogyan nem, az öreg nyugtalansága növelte az én aggódásomat is. Megteszem hát, amire kér, annál is inkább, mert mint a Szent György-rend lovagja érkezem a várba, úgy illik hát, hogy legelőbb a királyomnál tisztelegjek, és csak azután térhetek a madárhozta üzenet dolgára.

Ha pedig belépek majd a király ajtaján…

– … megmondod, hogy itt van, megérkezett Albert mester. Meglátod, örülni fog. – Ki nem mondott gondolataimat így fejezte be hangos szóval az öreg.

Meglepetten néztem rá.

Most már igencsak megnógattuk a lovainkat. A látvány, a magas hegy ormán büszkélkedő királyi vár – amely mint királyi főn a díszes korona, olyan fenségesen és méltósággal hirdette Károly Róbert hatalmát – szinte hívogatott.

Itt már zajos és forgalmas volt az élet. A meredek utakon és a nyaktörő ösvényeken lovas és gyalogfutárok rohantak. Akiknek azonban nem volt sietős az útjuk, azok azt a szekérutat választották, amelyre most magunk is rátértünk. Zöldséges kordé nyikorgott előttünk. A zöldséghalom tetejére frissen elejtett őzet fektettek. Hiába takarták le zsákdarabokkal, a legyek bizony máris körüldongták.

A déli kapun újabb őrjárat vonult kifelé. Cserfes asszonyok csapata követte őket. Az asszonyok összecsavart ruhák báláit vitték a fejükön. A Dunára igyekeztek, ahol külön padok álltak a vízben a királyi szennyesek sulykolására.

A kapu előtti, déli nagy tisztáson dárdavetést tanultak az apródok. Visítozva, rikoltozva dicsérték a többiek azt, akinek sikerült eltalálnia a szalmabábot.

A tisztás végén, közel a kapuhoz négy-öt sátrat és hozzá kisebbeket láttam. Nem volt ez szokatlan, hiszen ha a király magához rendelte messzi vidékek urait, és azoknak nem jutott szállás a fellegvárban vagy odalenn, Visegrád városában – felverték sátraikat a vár közelében. Olykor egész sátorerdő vette körül a várat, nagy üzlet volt ez a környékbeli parasztoknak, akik jó pénzért hozták az enni-innivalót. Vidám élet folyt ezekben a sátortáborokban máskor: szólt a muzsika, nyárson forgott a pecsenye, a szolgák esténként együtt énekeltek a várbeli kiscselédekkel.

Most ennek nyomát sem láttam.

Álltak a sátrak.

Felnyergelt lovak harapdálták a füvet. A fák tövében fegyveresek beszélgettek.

Nem a király katonái.

Még elgondolkozni sem volt időm ezen, amikor mellénk táncoltatta hetyke kis lovát egy turcsi orrú, szemtelen képű legény.

– Hová igyekeztek, vitéz urak?

Ránéztem.

– Szívesen fogadnám a köszöntésedet, fiú! – mondtam.

Elvörösödött.

– Én a Pok Csoma úr katonája vagyok, és csak neki tartozom tisztelettel – próbálta felfújni magát.

Bosszankodva felnevettem.

– Hallgass ide, fiú – mondtam. – Az öregeket tisztelni kell, ezt megtanulhattad a templomban: útitársamat tehát máris tisztelettel köszöntheted. Az én öltözékemen e keresztről láthatod, hogy király urunk Szent György-lovagrendjének tagja vagyok, engem tehát úgy kell tisztelned, ahogy azt urad bizonyára megparancsolta.

Fejet hajtott a legény, de szégyenében szólni nem tudott.

Aztán egy morrantás után megjegyezte:

– Pok Csoma úr azt parancsolta, előbb hozzá vezessünk minden urat és vitézt, aki a várba igyekszik.

Ránéztem Albert magiszterre, aki úgy tett, mintha nem hallana semmit, levette a sapkáját, és buzgón vakargatta verítékező kopasz fejét.

– Hogy hívnak?

– Dés a nevem.

– Mondd meg, Dés, Pok Csoma úrnak, hogy Kartallal, a király lovagjával találkoztál. Mármost ha csak beszélgetésre hívott meg, köszönöm, és később fölkeresem. Előbb azonban király urunknál kell tisztelegnem.

Ha eddig vörös volt, most mintha elsápadt volna a legény.

– Pok Csoma úr azt parancsolta… hogy… Tiszteletem az uraknak, de hogy mindenkit előbb hozzá irányítsunk… merthogy… aztán majd ő eldönti!

– Eldönti? Mit dönt el az urad?

– Hát… – küszködött. Láttam rajta, mondana többet is talán, de nem teheti. Ezért megkérdeztem még:

– A többi sátor ki mindenkié?

– Az ott Ernye úré, az a kék Kaplony uraságé, amott Türje Simon úré…

Legyintettem, ne folytassa. Félreállt az útból, ahogy továbbmentünk, aztán vágtába kapta a lovát, és sietett az urához.

Furcsa volt mindez, nagyon is furcsa. Ilyet se láttam még, hogy útját állják a királyhoz igyekvőknek. Hiszen találkoztunk a várbeli katonákkal előbb is, egyik sem kérdezte, hová tartunk és miért. Hirtelen eszembe ötlött valami…

Pok Csoma, Ernye, Kaplony, Türje… Hiszen ezek régen kegyvesztett emberek, királyunk csöndes ellenségei.

Hogy kerülnek most ide?

Megsarkantyúztam Szellőt, és hogyha itt emelkedett is az út, majdhogynem vágtában értük el a déli kaput.

– Na végre végre hát! – kiáltozott Albert mester, és széles kalapjával csapkodta a lova farát. Amit az ugyan meg sem értett, hanem csak tette, amit az én Szellőm.

A déli kapu nyitva volt, a rostély felhúzva, látszólag minden ellenőrzés nélkül járt ki és be a nép. Hanem az őrzők eszén nem lehetett túljárni.

Számon tartottak minden ismerőst, észrevettek minden ismeretlent.

– No… akkor! A király nevében! Megálljunk csak, kérem tisztelettel!

– Adj’ isten, Karcsa! Megismersz-e?

– Ohó, vitéz uram! Kartal lovag! Isten hozta! – lelkendezett és hajlongott, aztán megvakargatta bortól rezes orrát. – Hanem a regula, ugye, hát az regula. Hát, hogy akárki, ugye, nem léphet a várba.

És a szemével Albert mesterre intett.

– Hallod-e, Karcsa! Az útitársam híres ember, és egyenesen Itáliából jött király urunk látására.

– Úgy van, uram. De hát a regula! És éppen most.

– Éppen most? – kérdeztem.

Karcsa vitéz elmerülten fintorgatni, vakargatni kezdte rezes orrát. Zavaros szemmel nézett. Ilyen részegnek még sosem, láttam. Megingott álltában, megkapaszkodott a lovam kengyelszíjában (hiszen ez akkora tiszteletlenség, amiért súlyos büntetés jár), és rámutatott az orvosra. Úgy vélte talán, hogy pityókos képe nem elég beszédes, ezért fél kezét előretartotta, hüvelyk- és mutatóujját pedig jelentőségteljesen morzsolgatni kezdte egymáson, ami már a rómaiak idejében is egyértelmű jelzése volt annak, hogy az ujjait morzsolgató atyafi ilyen vagy olyan okból – pénzt vár.