Mohlin & Nyström

DEFORMÁCIÓ

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Den andra systern

Copyright © Peter Mohlin és Peter Nyström, 2021

First published by Norstedts, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-173-8 (papír)

ISBN 978-963-614-174-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Vereckei Andrea

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

ELSŐ RÉSZ

Szerda

Első fejezet

A kislányoknak végre sikerült összhangba hozniuk a hinták mozgását. Egymás kezét fogták, és visongva nevettek, ahogy egyre magasabbra lendültek. Az anya a telefonját nyomkodta, de Alicia, aki úgy húsz méterre ült egy padon, látta az örömöt az arcukon. Két testvér tökéletes összhangban. Mintha egy test, egy lélek lennének.

Hideg volt, pár fokkal fagypont alatt. A lába szinte teljesen elgémberedett, de a legnagyobb meglepetésére nem akaródzott elindulnia. Pedig nem volt szokása gyerekeket figyelni a játszótéren.

Rendes körülmények között taxival ment haza a munkahelyéről. Megengedte magának ezt a luxust, hogy ne kelljen elviselnie a buszon ülők tekintetét. Ma azonban lesétálta a három kilométert a Raw Karlstad szívében álló irodájától a norrstrandi házáig.

A délutáni nap olyan kellemesen melegített, hogy megállt az otthonától egy saroknyira, és letelepedett erre a padra. A lábával a hóba rajzolgatott, és arra gondolt, milyen jó napja volt. Biztos a holnapi is ilyen lesz. Meg a holnaputáni.

Mosolyogva megrázta a fejét. Alicia Bjelke úgy gondolkodik, mintha egy önsegítő könyvből olvasná.

– Pisilni kell!

A kisebbik lány kiáltására az anya felnézett a telefonjáról. Aliciának nem volt gyereke, de el tudta képzelni, milyen nehéz lehet lehámozni egy overallt. Az anya a játszótér mellett álló fehér faépülethez vitte a gyereket. A nagyobbiknak a lelkére kötötte, hogy ne csavarogjon el addig. A kislány ímmel-ámmal meglendítette a lábát. Egyedül nem volt olyan jó móka a hintázás.

Alicia a nővérével bő egy hónapja folytatott beszélgetésre gondolt. Advent harmadik hete volt, még nem esett le az első hó. Kiteregette a kártyáit, és elmagyarázta Stellának, miért kell elhalasztaniuk a Raw németországi piacra dobását.

A közösen indított társkereső oldal már nem egy kollégiumi szobából irányított hobbivállalkozás volt. Informatikai vezetőként Alicia csak megfelelő munkakörülmények között tudott dolgozni, és a helyzet mostanra tarthatatlanná vált. Napi tizennégy órát robotolt, éjjel már programozási kódokkal álmodott. Stella átkarolta, és végighallgatta. A nővére jó volt ebben: tudta, mikor beszéljen és mikor hallgasson. Megígérte, hogy a németországi startot elhalasztják hat hónappal. Fő az egészség.

Alicia megkönnyebbült. Hosszú idő óta először aludta végig az éjszakát. A karácsony úgy telt el, hogy észre sem vette, csak feküdt az ágyában a takaró alatt.

A magányos kislányt nézte a hintában. Most gyorsabban hajtotta magát. A gumiabroncs, amelyben ült, egyre ferdébben lengett, és végül a vasállványnak ütközött. A sovány kis test a levegőbe repült, majd a hóban landolt. Alicia odaszaladt, és leguggolt. Óvatosan felsegítette a gyereket.

– Nem ütötted meg magad? – kérdezte.

A kislány szája sírásra görbült. Alicia lépteket hallott a háta mögül. Amikor megfordult, az anyával találta szemközt magát. Biztos látta az épületből, mi történt, és kisietett. Találkozott a pillantásuk, mire a nő hátrahőkölt.

– Gyere! Bemegyünk – mondta a lányának.

– Nagyot esett, de puhára. Szerintem csak megijedt – állt fel Alicia.

A nő nem méltatta válaszra. Csak bámult rá.

– Mennünk kell – bökte ki végül.

– Csak segíteni akartam.

– Köszönjük, de megoldjuk.

Nem fordította el róla a tekintetét. Alicia ismerte ezt a reakciót. A kíváncsisággal vegyes undort. Máskor jól fogadta. Nem ez volt az első alkalom, hogy megbámulják. De ez most túl sok volt. Csak jót akart, a nő meg úgy kezelte, mint valami szörnyeteget.

– Ha még nézni szeretné a torzpofát, fizetnie kell – tartotta elé a tenyerét.

Második fejezet

A gyertya lángja meglebbent, amikor a pincérnő elment az asztal mellett. John figyelte, ahogy a vendéglő hátsó részében ülő társaság felé siet. Három öltönyös férfi és egy kosztümös nő. Úgy vélte, kollégák, akik munka után beültek inni egyet, de nem tudhatta biztosan. Pont ez volt a gond. Semmit sem tudhatott biztosan.

A hangszórókból könnyed salsa szólt. A szokásos lejátszási lista. A Hajós zenéje ugyanolyan kiszámítható volt, mint a menüje: spanyol tésztaételek és Rioja bor. John máskor otthon érezte magát a rusztikus deszkaasztalok és a csillárok között. A vendéglő egy kőhajításnyira volt a lakásától, és hetente többször megfordult itt. De ma képtelen volt lazítani. A helyzet bizonytalan volt, mindenre fel kellett készülnie.

– Jézusom, de meleg van itt! Azt hittem, a szaunát csak a finnek szeretik.

Az asztal túloldalán felhangzó nevetés túlharsogta a zenét. A hangos, gyöngyöző kacaj Trevor védjegye volt. John egy hahotázó embertömegből is kihallotta volna.

A barátja lehúzta a cipzárt a steppelt dzsekijén. Amikor alácsúsztatta az egyik kezét, John megszorította a fegyvert az asztal alatt. Lassan a ravaszra tette az ujját. Ha elsüti, a lövés az alhasán találja el Trevort.

– De mit tudom én! Lehet, hogy a svédek is szeretik – folytatta a barátja.

Kibújt a dzsekijéből, és a szék háttámlájára terítette. John a legnagyobb megkönnyebbülésére megint mindkét kezét látta. Tegnap estig meggyőződése volt, hogy a barátja meghalt. Teljesen valószerűtlennek tűnt, hogy most itt ül vele szemben a Hajósban.

Motyogott valamit válaszképp, és tovább kereste a rejtőzködő ellenséget a helyiségben. A tulajdonos tudta, hogy rendőr, és nyitás előtt kérdezősködés nélkül megmutatta neki a foglalásokat. Az ablaknál beszélgető pár és a babakocsis család már jó rég lefoglalta az asztalt, így őket kizárhatta. A bejárattól balra ülő széles vállú férfit azonban szemmel kellett tartania. Csak ma telefonált ide, ahogy a kollégák is, akiket ebben a pillanatban szolgált ki a pincérnő.

A bárpultot figyelte. Két törzsvendéget látott, akikkel köszönő viszonyban volt, meg egy idegen arcot. Jobban mondva tarkót. Az ősz kontyos vendég háttal állt neki, és üvegből itta a sört.

– Basszus, de jó látni! Nem tudod, mit jelent ez nekem! – nézett rá Trevor őszintén hálásan.

John magára erőltetett egy mosolyt, és próbálta felbecsülni, fogyott-e a barátja. A zakója valóban lógott egy kicsit a vállán, és az ing sem feszült annyira a mellkasán. Vagy tényleg fogyott, vagy szándékosan vett egy számmal nagyobb ruhát, hogy ezt a benyomást keltse.

Trevor megtörölte gyöngyöző homlokát egy szalvétával, és ugyanazzal a mozdulattal levette a kötött sapkáját. John hátrahőkölt, amikor meglátta a kopasz fejét. Négy hónapja, amikor utoljára találkoztak, még dús, göndör haja volt.

– Most mit nézel? – kérdezte Trevor. – Mire számítottál?

John lesütötte a szemét.

– Nem is tudom – dünnyögte.

A barátja viselkedése egyszerre volt ismerős és idegen. A mély hangjára, a nevetésére és a széles gesztusaira ráismert, ugyanakkor volt benne valami mesterkélt. A mozdulat, ahogy levette a sapkáját, teátrálisnak tűnt. Mintha várta volna, milyen hatást vált ki a kopaszsága.

John arra gondolt, hogy a rákkezelés ezen mellékhatásának színleléséhez elég egy borotva meg borotvahab. Továbbra is úgy kell hozzáállnia a helyzethez, mintha Trevor csali lenne, a találkozó pedig csapda. Ha az üldözői a helyiségben lapulnak, az az előnye mindenképpen megvan, hogy hazai terepen kell szembenéznie velük. A konyhába vezető lengőajtó csak pár lépésnyire van tőlük, azon keresztül kijuthat az épület mögötti utcára. A kocsija ott várja, megpakolva mindennel, amire a meneküléshez szüksége lehet.

– Elhoztad? – kérdezte Trevor.

Átmosolygott a gyertyaláng felett.

Amikor John nem válaszolt, így folytatta:

– Ne már! Mi bajod? Ha pisztolyt szorongatsz az asztal alatt, nyugodtan elteheted.

Harmadik fejezet

Alicia rendelni akart még egy italt, ezért körülnézett a pizzériában. A játszótéri incidens után ide, a Palermóba menekült. Szerette ezt a helyet, az otthona közelében volt, elég messze a Raw agyondizájnolt városi irodájától.

A berendezés kellőképpen ronda és giccses volt, mentes minden iróniától. A fehérre festett téglafalakon a 80-as és 90-es évek filmplakátjai lógtak. A feketére lakkozott asztalokra üveglapot csavaroztak, amely alá becsúsztatták az étlapot.

A pult mögött szokás szerint Ratko gyúrta a tésztát. Amikor felpillantott a munkájából, Alicia felemelte az üres poharát. A férfi egy bólintással jelezte, hogy vette a rendelést.

A Palermo tulajdonosa pont annyira nem volt a helyén ebben az étteremben, mint ő. A férfié volt a város legnépszerűbb éjszakai klubja, a Safir, valamint több trendi kávézó, ahol a vendégek frappucsínót és szójalattét rendeltek, nem pedig feketét tej és cukor nélkül, mint itt. De a Palermo volt az első étterme, és ragaszkodott hozzá, hogy pizzát süssön. Hetente többször is itt szolgálta ki a vendégeket, pedig a pizzéria nem sokkal járult hozzá a szépen gyarapodó birodalmához.

– Még mindig nem árulod el, miért vagy így kiakadva? – tette le Alicia elé a sört.

Konkrétan a negyediket.

Alicia a nőre gondolt a játszótéren. Most biztos a tévé előtt ül egy pohár vörösborral, és beszámol a férjének a kellemetlen esetről. Na nem arról, hogy a nagyobbik lányuk kiesett a hintából, hanem arról, hogy egy szörnyeteg segítette fel, és halálra rémítette szegényt.

– Hagyjál már! – mondta Alicia. – Tök nyugodt vagyok, nem látod? Mint egy buddhista szerzetes.

Behunyta a szemét, és úgy tett, mintha meditálna. Szíve szerint lehúzott volna még egy vodkát is, mégsem rendelt. Nem bírta volna látni Ratko aggodalmas képét, amikor kitölti.

Pár éve viszonyuk volt. Karlstad legkevésbé összeillő párját alkották. Ratko a délszláv háború elől menekülő bevándorlók gyermeke volt. Mindig méregdrága inget és divatos farmert viselt, hogy beilleszkedjen, és mindenki elfogadja, aki számít. Alicia kívülálló volt, az arca torz. Értett a számítógépekhez, fekete farmert és kapucnis pulóvert hordott.

Ratko persze titkolta. Ha nyilvánosan mutatkozik vele, fokokat csúszik vissza a szociális ranglétrán, amelyre elszántan próbált felkapaszkodni. Még a Palermo törzsvendégei sem tudták, hogy lefekszenek egymással.

Alicia éppen a szájához akarta emelni a poharat, amikor az étterem másik felében valaki felröhögött. A focidrukkerek a megszokott sorrendben ültek a nagy képernyős tévé előtt a hosszú asztalnál. Külön klikket alkottak a Palermóban, és ritkán vegyültek el a többi visszajáró vendéggel, akik őszintén szólva nem voltak valami sokan. Csak pár Aliciához hasonló eltévelyedett lélek meg a játékfüggő zombik, akik leragadtak a hátul álló Jack Vegas játékgépeknél.

– Sosem fogják be a pofájukat? Már vége a meccsnek – mondta.

– Szerda van. Kvízest.

Alicia a homlokára csapott.

– A szellemóriások csatája! Hogy felejthettem el?

– Lehetnél kedvesebb is. Jót tesz az üzletnek, ha idejárnak – felelte Ratko, és visszament a pultba.

– Mettől meddig volt Fredrik Reinfeldt Svédország miniszterelnöke? – kiabálta az egyik drukker.

A hosszú asztalra csend telepedett, mindkét csapat izgatottan sugdolózott.

– 2006-tól 2014-ig – kiáltotta oda Alicia, és nagyot kortyolt a söréből.

A drukkerek bosszús pillantást vetettek rá. Nem ez volt az első eset, hogy belekotyogott a műveltségi vetélkedőjükbe.

A férfi, aki a kérdést feltette, odajött az asztalához. Alacsony volt, a karja vékony, a válla keskeny, de a meze alatt tekintélyes pocak domborodott. Alicia hallotta, hogy a többiek Professzornak szólítják. Amikor megkérdezte Ratkótól, hogy tényleg az-e, a férfi úgy nevetett, hogy kicsordult a könnye. A fickó társadalomtudományt tanított felső tagozaton, és ez nyilvánvalóan elegendő volt ahhoz, hogy kiérdemelje a megtisztelő címet a drukkerek körében.

– Tisztában vagyok vele, hogy minden kérdésre tudja a választ, amit összeírtam – legyezgetett egy papírlappal –, de elrontja a fiúk játékát, ha bekiabálja a megfejtést.

A hangja kedves volt, ami elvette Alicia harci kedvét.

– Egy Smirnoff-fal megvásárolhatja a hallgatásomat – mondta.

A férfi elnevette magát.

– Kezet rá!

Úton visszafelé megállt a pultnál, kifizette a vodkát, és Alicia felé biccentett. Ahogy arra számítani lehetett, Ratko nem tűnt valami lelkesnek. De ki volt ő, hogy ítélkezzen Alicia alkoholfogyasztási szokásai felett? Már nem volt köztük semmi, a Palermón kívül nem találkoztak.

Alicia fogta a telefonját, és átnézte a bejövő leveleit, de egyet sem nyitott meg. Jól tudta, hogy nem tanácsos részegen e-mailt olvasni, sem megválaszolni. Letette a készüléket, és Stellára gondolt. Már biztos felvették a tévéinterjút Stockholmban. A műsor címe Mélyvízben volt, és azt ígérték, már másnap leadják a beszélgetést.

Alicia kigúnyolta a hangzatos alcímet: Találkozás emberekkel, akik megváltoztatják a jelent. Ugyanakkor kénytelen volt elismerni, hogy találó leírás. A Stellával közösen létrehozott társkereső oldal sok szempontból úttörő volt, gyökeresen átalakította az emberek internetes ismerkedési szokásait.

Ha jól ismeri a nővérét, az interjú után még a fővárosban marad, és körüludvaroltatja magát a Stureplan bárjaiban. Vele ellentétben Stellának nem kellett könyörögnie egy pohár italért.

Ratko szó nélkül tette le elé a vodkát, és rögtön elindult vissza a pultba.

– Ne már! Ez csak egy feles! – kiáltotta utána Alicia.

Ratko megfordult, hogy feleljen valamit, de elhallgatott, amikor két fekete bőrdzsekis alak nyitott be. Alicia felismerni vélte az egyiküket. Ősz szakálla volt, az arcát és a kopaszra borotvált fejét tetoválások borították. Hatalmas termetével és széles vállával óriásnak tűnt a társa mellett. Feleslegesen hímezték a dzsekijére az „Elnök” szót. A napnál világosabb volt, ki parancsol kinek.

Ratko máskor határozott tekintete most ide-oda rebbent. A nyakában lógó aranyláncot babrálta a kigombolt ingnyaka alatt. Az Elnök odavetett pár szót a csicskájának, aki leült a játékgépek mellé, a sarokban álló asztalhoz. Aztán az óriás Ratkóval együtt eltűnt a konyhában.

Aliciának fogalma sem volt, miért tör ki nevetésben, de képtelen volt uralkodni magán. Biztos az alkohol tehetett róla. Meg az a nő a játszótéren, aki felébresztette benne a bajkeverőt. Na nem mintha különösebben mélyen aludt volna.

Ez még mindig így megy? A motoros bandák megfélemlítik a vendéglátósokat, a Ratko-félék meg kénytelenek mélyen a zsebükbe nyúlni?

Lehúzta a vodkát, aztán a pulthoz ment, hogy töltsön magának még egyet. A társadalomtudomány-tanár várt a következő kérdéssel, amíg átnyúlt a pulton az üvegért. A csicska a sarokból bámulta, de nem mozdult, amikor Alicia rá emelte a poharát.

Már a harmadiknál tartott, mire Ratko és az Elnök előkerült a konyhából. Forgott vele a világ, és bele kellett kapaszkodnia a pultba, hogy ne essen le a magas bárszékről.

– Mennyit fizet? – kérdezte.

A bőrdzsekis meglepetten pillantott rá.

– Mi?

– Mennyibe kerül, hogy ne verjétek szét a pizzériáját?

– Ne szólj bele, kérlek! – ragadta meg a karját Ratko.

Alicia kiszabadította magát, közben a lakkozott pultra borította azt a kevés vodkát, ami még a poharában maradt.

– Jól van, jól van. Akkor máshogy kérdezem – mondta. – Kézpénzben fizet, vagy hogy?

– Ki az isten vagy te? – mordult fel az Elnök.

– Tekints független pénzügyi tanácsadónak! Egyébként nem kell válaszolnod. A fejemet rá, hogy kápéban fizet. Ami jó nagy hülyeség. Sokkal kevesebbet kellene melóznotok, ha váltanátok.

Feltűnt neki, hogy akadozik a nyelve. A férfi a világoskék szemét összehúzva igyekezett követni.

– Hogyhogy? – kérdezte.

– Úgy, hogy a kápé elég elavult bűnözői körökben – próbált érthetően beszélni.

– Basszus, Alicia, elég legyen! Ez nem…

Ratko azonnal elhallgatott, amikor a bőrdzsekis leintette, és arra kérte Aliciát, hogy folytassa.

– Hány órát töltötök pénzmosással havi szinten? – érdeklődött. – Tök felesleges, ha engem kérdezel. Tartsatok lépést a korral, és álljatok át digitális megoldásokra!

– Milyen digitális megoldásokra? – nézett nagyot az Elnök.

– Kriptovalutára természetesen. Arra találták ki, hogy ne lehessen lenyomozni. De ez magas nektek, mi?

Alicia látta, hogy Ratko összerezzen a sértés hallatán. Nyugtalanul nézett rá, mintha azt akarná üzenni a pillantásával, hogy tűnjön el.

– Bitcoinról hadoválsz? – kérdezte az Elnök, és halványan elmosolyodott.

Alicia felnevetett.

– Nem. Mondom, hogy egy lépéssel előrébb kellene tartanotok. A komoly bűnözők már nem bitcoint használnak. A monerót, az ethereumot vagy talán a zcasht javasolnám.

– Jó, de mik ezek?

– Okosabb kriptovaluták. Szerintem nektek a monero lenne a legjobb. Ha a fogadó fél címét titkosítják a blokkláncban, a küldő félnek pedig hamis címet adnak, akkor a tranzakció gyakorlatilag lenyomozhatatlan.

Az Elnök nagy szemeket meresztett előbb rá, aztán Ratkóra.

– Ki az isten ez?

– Sajnálom – szabadkozott Ratko.

– Bírom a csajt, baszd meg! – Megkerülte a pultot, és leült Alicia mellé. – Adj két Jägermeistert!

Felállította az eldőlt poharat.

– Én Smirnoffot iszom.

– Akkor két Smirnoffot! – Egy doboz Marlborót nyújtott Alicia felé. – Dohányzol?

Ő megrázta a fejét.

– Azt hittem, már tilos az éttermekben.

– Az is – gyújtott rá a bőrdzsekis. – Mi történt az arcoddal? Szarul néz ki.

Alicia bedobta a szokásos poénját, hogy oldja a hangulatot: olyan a képe, mint egy Vesuvio pizza, és rögtön megéhezik, ha tükörbe néz. Az Elnök nevetett, és mondott egy bókot a kinézetére, ami még sosem esett meg vele, pedig már huszonkilenc éves volt.

– Jó a cicid. Szilikon, mi?

– Nem. Így alkotta meg a természet.

Ratko kitöltötte az italokat, és mindent elkövetett, hogy ne lehessen észrevenni, hogy hallgatózik. Pedig hallgatózott, Alicia jól tudta.

A Palermo lassan megint megtelt élettel. A drukkerek folytatták a kvízt, a játékfüggők pedig odamerészkedtek a pulthoz pénzt váltani. Az Elnök koccintott Aliciával, aki a fejével a sarokban ülő csicska felé intett.

– A személyi asszisztensed nem kér valamit inni?

A bőrdzsekis megint felnevetett.

– Miatta ne aggódj! Megkapja, ami jár neki azért, hogy ott üljön.

– Ha átállsz moneróra, a kiadásokat is megspórolod – mondta Alicia. – Ide sem kell jönnöd. Legalábbis, amíg Ratko önként fizet.

– Vágom – cuppantott egyet az Elnök.

Alicia egy kezet érzett a combján, amitől az alhasa finoman összerándult. Mozdulatlanul ült, amikor a férfi megcsókolta a nyakát.

– Mindjárt visszajövök – mondta az Elnök, és felkelt.

Amint eltűnt a vécéajtó mögött, Ratko a lány mellett termett.

– Mi a szart művelsz?

– Mi van?

– Tudod, ki ez a fickó?

Alicia kénytelen volt becsukni a szemét, mert ahogy hirtelen Ratko felé fordult, az egész étterem forogni kezdett vele.

– Kurva jól néz ki. Pillanatnyilag elég, ha ennyit tudok.

– Ide figyelj! Egy motorosklub vezetője, ami be akar tagozódni a Bandidosba.

– Izgi – felelte Alicia. – Még sosem feküdtem le elnökkel. Holnaptól hívhatsz First Ladynek.

Ratko a zselézett hajába túrt.

– Csúnyán leittad magad, Alicia. Nem akarom, hogy olyasmit csinálj, amit…

– Csúnyán?

– Mi?

– Azt mondtad, csúnyán leittam magam.

– Ne gyere most ezzel!

– Miért? Csúnya vagyok. De ő legalább nem szégyell.

Az Elnökre mutatott, aki a pult felé tartott.

– Most elmegyünk az utolsó seggfejhez egy bárba – karolta át a férfi.

Alicia leszállt a bárszékről. Az Elnök felsegítette rá a kabátját. Úton az ajtó felé Alicia megtántorodott, és kénytelen volt az evőeszközökkel, szalvétatartókkal meg poharakkal teli asztalra támaszkodni. Zörögve potyogtak a tárgyak. Az Elnök a derekára csúsztatta a kezét, Alicia pedig élvezte az erős szorítását.

Ratko a pultból figyelte a nő cseppet sem elegáns távozását. Neki azonban esze ágában sem volt pillantásra méltatni a férfit. Elvégre azt csinál, amit akar. Ratkónak csak annyi a dolga, hogy kiszolgálja, és tartsa a száját.

A ventilátor a plafonon a legnagyobb fokozaton járt. Alicia felnézett a zúgó hangra. A mennyezet úgy forgott, mintha egy kaleidoszkóp belsejébe cseppent volna. A társadalomtudomány-tanár a hosszú asztalnál azt kérdezte, mi Kolumbia fővárosa.

Alicia a szájához emelte a kezét, és odakiabált.

– Bogotá.

Aztán kilépett a Palermo pizzériából a téli hidegbe.

Negyedik fejezet

John diszkréten megrázta a fejét az asztalukhoz igyekvő pincérnő felé. A beszélgetésük nem idegen füleknek szólt, és ahhoz sem volt szüksége közönségre, ahogy a hónaljtokba csúsztatja a szolgálati fegyverét.

– Miért nem bízol bennem? – kérdezte Trevor, le sem véve a szemét róla.

– Te bíznál a helyemben?

– Lehet, hogy nem – ismerte be a barátja. – A paranoia rohadt dolog, főleg, ha átadjuk magunkat neki.

John tudta, hogy tapasztalatból beszél. Egy éve mindketten az FBI-nál dolgoztak, és beépültek egy nigériai drogkartellbe Baltimore-ban. Nap mint nap attól rettegtek, hogy lelepleződnek. Trevor mégis olyan jól játszotta a szerepét, hogy a góré jobbkeze lett. Ez sokat elmondott arról, milyen színészi képességekkel van megáldva, és milyen könnyedén mások bizalmába tud férkőzni.

– Egyedül jöttél? – kérdezte John.

– Persze hogy egyedül. Mit képzelsz? Hogy Ganiru küldött?

Így hívták. Ganiru Okekének. A drogkartell főnökét, akit tavaly ősszel hét év börtönbüntetésre ítéltek John és Trevor vallomása alapján.

– Semmi sem lehetetlen – felelte John. – Simán felhasználhat, hogy megtaláljon.

A barátja megadóan felsóhajtott.

– Rendelhetek valamit inni, vagy attól félsz, hogy a pincérnő a nyakadba vágja a dugóhúzót?

– Rendelj csak! – válaszolta John, tudva, hogy ő is pontosan így reagált volna hasonló helyzetben.

Ha gúnyt űznek a másik aggodalmaiból, megszűnik a veszélyérzete. Ha sikerül vele elhitetniük, hogy Ganiru bérgyilkosai csak az ágya alatt bujkáló, képzeletbeli szörnyek, elalszik az ébersége.

Trevor intett a fiatal nőnek. Közölte vele, hogy enni egyelőre nem kérnek, de ő inna egy sört. Amikor a pincérnő elindult a másik társaság felé, Trevor áthajolt az asztalon.

– Jól van. Kezdjük elölről, hogy én is megértsem! Miután a tárgyalást követően elváltunk, két e-mail-címet hoztam létre egy titkosított szolgáltatónál. Szerinted miért?

– Hogy tartani tudjuk a kapcsolatot, miután elköltöztünk, és új személyazonosságot kaptunk.

– Ez nem gyanús?

John megrázta a fejét.

Trevor odébb tette a gyertyát, hogy ne égesse meg magát.

– Nem gondoltam, hogy írni fogsz.

– Nem is akartam.

John emlékezett az FBI figyelmeztetéseire. Aki tanúvédelmi programban vesz részt, annak szakítania kell a régi életével. Minden kapcsolatfelvétel potenciális veszélyforrás.

– És miért gondoltad meg magad?

– Ugyanazért, amiért te létrehoztad a két e-mail-címet.

Trevor komoly arccal bólintott. John egy pillanatra megint úgy érezte, hogy ők ketten összetartoznak. Erős kötelék volt közöttük, hogy közelről látták Ganiru rémtetteit, és tudták, mi mindenre képesek a drogkereskedők. Ha valakit egy ilyen alak üldöz, szüksége van egy barátra, aki megérti, hogy soha életében nem fog többet végigaludni egy éjszakát.

A pincérnő kihozta a sört, és letette a párás poharat az asztalra.

– Unom ezt a barkochbázást – mondta Trevor, miután a nő távozott. – Miből gondolod, hogy rá akarlak szedni?

John a barátja értetlen arcát tanulmányozta.

– Nem szabad akaratodból – felelte. – Az üldözőink kényszerítenek rá.

– Az üldözőink?

– A bérgyilkosok, akiket Ganiru felbérelt, hogy felkutassanak minket. Azt nem tudom, hogyan akadtak a nyomodra, csak azt, hogy a nyomodra akadtak.

Trevor kis híján félrenyelte a sört.

– De bakker…

– Várj! – szakította félbe John. – Átnézték a számítógépedet, és megtalálták az e-mailjeinket. Mivel sosem árultuk el a tartózkodási helyünket, írtak nekem a nevedben.

– Vagyis szerinted… – Trevor a hasára tette a kezét. – A rákot csak kitaláltam? A vastagbelem nincs is tele áttétekkel?

John emlékeztette magát, milyen ragyogó színész a vele szemben ülő férfi.

– Pontosan – felelte.

– Akkor viszont nem értem… Miért egyeztél bele a találkozóba?

– Mert egy idióta vagyok, aki bevette, hogy a barátja rákos, és könnyes búcsút akar venni tőle. Csak tegnap este jöttem rá, hogy valami nincs rendben. Elolvastam a korábbi leveleidet, és apró eltéréseket vettem észre a fogalmazásban attól a ponttól kezdve, hogy gyomorpanaszaid lettek.

– Ez a bizonyíték? – kérdezte Trevor. – A nyelvtani hibáim és a szar helyesírásom?

– Fogadni mernék, hogy a legutóbbi leveleket nem te írtad – válaszolta John, ám immáron minden meggyőződés nélkül.

– Ne parázz már! Inkább gondolkodj! Ha igaz, amit mondasz, miért nem fekszem már egy tó fenekén? Az üldözőink már semmi hasznomat sem veszik, nem?

Erre a kérdésre John nem tudott észszerű magyarázatot adni. Eddig ő is abban a hitben volt, hogy Trevor meghalt, és csak azért jött el ennek ellenére, mert nem tudta megállni. Amíg megvolt az esélye annak, hogy a barátja életben van, úgy érezte, ez a kötelessége. Csakhogy a megjelenése nem oszlatta el a gyanúját, amitől paranoiás árulónak érezte magát.

– Baszd meg, John! Nem tudom, mit mondjak, hogy higgy nekem!

Trevor felemelte a poharát, és a borostyánszínű folyadékon át nézte a gyertya lángját. A hallgatás fala áthatolhatatlan volt. John ismét végignézett a Hajós vendégein. A férfiak, akikben potenciális veszélyforrást látott, még mindig a helyükön ültek, élvezettel ettek és ittak.

– Elmenjek? – kérdezte Trevor.

Amikor John nem válaszolt, felállt, és előhúzta a farzsebéből a pénztárcáját.

– Gondolom, ez elég – dobott egy százast az asztalra. – Nem tudom, mibe kerül a sör Svédországban.

Szapora léptekkel elindult a kijárat felé. Amikor kiment, a kis harang az ajtó felett megcsendült, és hideg légáramlat sepert végig a helyiségen. A járdán felvette a kabátját, és kopasz fejére húzta a sapkáját.

John maga sem tudta, mi ütött belé, de hátralökte a székét, befurakodott az ablaknál ülő pár mellé, és megkopogtatta az üveget. Trevor megtorpant, és rápillantott. Pár másodpercig csak bámultak egymásra. Aztán John intett a barátjának, hogy jöjjön vissza a melegbe.

Amikor megint egymással szemben ültek, megjelent a pincérnő. Zavartan ráncolta a homlokát.

– Maradnak még? Néhány vendég a bárpultnál asztalra vár.

– Igen, ennénk valamit – felelte John.

Trevor felvette a bankjegyet az asztalról, és zsebre vágta.

– Hogyne!

Rendeltek egy kétszemélyes tapastálat. John ásványvizet kért, Trevor pedig még egy sört.

– Az orvos szerint nem lenne szabad húst meg más nehezen emészthető kaját ennem. De csak lesz benne valami, amit megehetek.

– Kiválogatod, amit akarsz, én meg megeszem a maradékot – felelte John.

Ódzkodott tőle, hogy elhiggye ezt a rákos mesét, de pillanatnyilag nem volt más választása. Ha megint bizalmatlankodik, a beszélgetésüknek vége.

– Minette tudja, hogy beteg vagy? – kérdezte, miközben maga elé képzelte Trevor volt nejét.

Sosem találkozott vele, de a barátja mutatott neki képeket egy harmincas, raszta hajú, élénk tekintetű nőről Baltimore-ban.

– Nem állunk kapcsolatban. Megkértem az FBI-t, hogy értesítsék… ha vége.

Nem lehetett nem észrevenni a szomorúságát. A terjedelmes teste minden pórusából áradt. A felesége akkor szülte meg a gyermeküket, amikor Trevor tégla volt a drogkartellben. Úgy tervezte, hogy hármasban kezdenek új életet. De Minette-nek más elképzelései voltak. Beadta a válókeresetet, és külön tanúvédelmi programban vett részt a lányával.

– És tényleg gyógyíthatatlan vagy? – kérdezte John.

– A rák már szétterjedt a szervezetemben. A májamon és a nyirokrendszeremben is vannak áttétek. Ennyi volt.

– Mit mondanak az orvosok? Mennyi időd van még?

– Hat-nyolc hónap. Ha folytatom a kemót.

– És ha nem?

– Sokkal kevesebb.

– Akkor folytatod, ugye?

Trevor lassan megrázta a fejét.

– Ne is próbálj meggyőzni! – mondta. – Attól a szartól az ágyból sem tudok kikelni, és egész nap hányok. Akkor inkább rövidebb ideig élek, de élek.

John a lánya felől akart érdeklődni. Hátha az FBI-on keresztül megtudott valamit róla. De inkább másra terelte a szót. Ennyiben hagyta a betegség és a széthullott család kérdését.

– Hol voltál az elmúlt hónapokban? – érdeklődött.

Trevor mosolyt erőltetett az arcára.

– Balin.

– Hol máshol? Erre tippeltem volna. Strand és napernyős italok.

– Igen, meg bikinis csajok. Jó lett volna, ha ott vagy. Remek csapat vagyunk. Levetted volna a legszebbeket a lábukról, én meg a vigaszdíj lettem volna a másodosztályúaknak.

John nem tudta megállni, hogy ne nevessen fel tíz évvel idősebb barátja meglehetősen ízléstelen viccén. Baltimore-ban Trevor „öcskösnek” szólította, pedig már negyvennégy éves volt, és a hiúságáért piszkálta. Kinézetükben egymás szöges ellentétei voltak. John adott magára, mindig jól szabott öltönyöket hordott, míg a barátja túlsúlyos volt, és többnyire leárazásokon vette a cuccait.

– És te? – kérdezte Trevor. – Miért költöztél ebbe a koszfészekbe?

John türtőztette magát, nehogy kikotyogja az igazságot. Hogy élete első tizenkét évét Karlstadban töltötte, és még mindig tűrhetően beszél svédül. Majd elmondja, ha teljesen biztos lesz benne, hogy megbízhat a barátjában.

– Mindig bírtam Svédországot – felelte. – Biztonságosnak tűnt. Jó itt élni.

– És a sötét? Itt mindig sötét van.

– Hát, erre nem igazán voltam felkészülve. De azt mondják, nyáron meg mindig világos. Egész éjjel tizenegyig.

A pincérnő kihozta az italokat és a tapastálat. Trevor szedett magának, de az étel nagyját a tányérján hagyta. A sör jobban csúszott. Már akkor kért még egyet, amikor John még csak a vize feléig jutott.

– És meddig maradsz? – kérdezte, de azonnal meg is bánta.

Trevor szomorú pillantással piszkálta az ételt.

– Csak ide vettél jegyet, mi? – jött rá John.

Válaszra sem várva megfogta a barátja karját. Trevor nem azért jött Svédországba, hogy elbúcsúzzon, és aztán hazatérjen, hanem hogy ne egyedül kelljen meghalnia.

– Bocs, de ki kell mennem.

Trevor megköszörülte a torkát, és hátratolta a székét. Amikor felállt, megingott, és kénytelen volt az asztalra támaszkodni, hogy ne veszítse el az egyensúlyát.

– Jól vagy?

– Elfelejtettem, hogy fájdalomcsillapítót vettem be. Rohadt erőset, amire nem szabad inni.

John a meredek csigalépcsőre sandított, amely levezetett a vécébe.

– Elkísérlek – mondta. – Úgyis kell nekem is.

Trevor előtt ment. Elég közel ahhoz, hogy a segítségére legyen, ha kell, de nem ajánlotta fel a karját. Odalent mindkettőjüknek le kellett hajtaniuk a fejüket, hogy elférjenek az alacsony betonplafon alatt.

– Hölgyeké az elsőbbség – engedte előre John a barátját.

Egymás mellett állva könnyítettek magukon. Trevor az ajtó felé sandított, aztán kigombolta az inge legfelső gombját. John már éppen meg akarta kérdezni, mit művel, de a barátja a szájára szorította az ujját. Kigombolt még egy gombot, és félrehúzta az ingét.

Széles mellkasán egy mikrofon tűnt fel.

Csütörtök

Ötödik fejezet

Alicia már jó néhányszor leitta magát a sárga földig, de ez mindenen túltett. Ez volt a részegség netovábbja, amelyről a világ többi alkoholistája csak álmodozott.

A katasztrófa azzal kezdődött, hogy ivott egy-két sört a Palermóban, majd azzal folytatódott, hogy hülye fejjel úgy döntött, lefekszik egy motorosklub vezetőjével, és úgy ért véget, hogy elaludt egy hókupacban úton hazafelé.

A kartonja szerint a testhőmérséklete harmincegy fokra esett le, mire eszméletlenül bevitték a Központi Kórház sürgősségi osztályára. Az utolsó emlékképe az éjszakáról egy ugató kutya volt. Azaz emlékhangja, ha kínosan precíz akar lenni. A szemét már nem bírta kinyitni.

Amikor felébredt, egy furcsa, felfújható takaró volt rajta, amelyet a padlón álló, meleg levegőt pumpáló géphez csatlakoztattak. A fiatal orvos először azt hitte, hogy az arca a kihűlés miatt olyan, amilyen. Elszégyellte magát, amikor Alicia felvilágosította, hogy ezek régi sebhelyek.

A nap az alvás és a rosszullét ködébe veszett. Csak akkor kezdte magát jobban érezni, amikor már sötétedett odakint. Az ágy mellett álló kijelző szerint a testhőmérséklete már 36,2 fok volt.

Egy ápolónő dugta be a fejét az ajtón, és közölte, hogy látogatója érkezett. Már a cipősarkak kopogásából tudta, hogy Stella az. Ő adta meg a nővére számát a kórházi dolgozóknak, amikor megkérdezték, értesítsenek-e valakit.

Stella a barna kasmírkabátjában viharzott be a kórterembe. A parfümje illata elűzte a fertőtlenítő steril szagát. Leült az ágy mellett álló székre, Alicia pedig megfogta a kezét. A saját testéhez képest, ami még mindig hideg volt, jó melegnek érezte.

– A stockholmi vonaton ültem, amikor hívtak. Jól rám ijesztettél! Meg is halhattál volna, felfogtad?

Igen. Felfogta. Az orvosok is elmondták párszor.

– Mi történt? – kérdezte Stella.

Aliciának nehezére esett a szemébe néznie. Nem akart erről beszélni. Hányszor és hányszor voltak már ilyen helyzetben! Stella aggódva az ágya mellett egy széken, egy egészségügyi intézményben, ő fekete bárányként a takaró alatt.

– Kicsit sokat ittam – felelte.

– Kicsit?

– Jó, nagyon.

– Azon a szörnyű helyen?

– Ha a Palermóra gondolsz, igen.

Megpróbálta elképzelni a nővérét a törzshelyén. Nehéz volt, ha nem egyenesen lehetetlen. Stella magas és vékony volt, ugyanakkor formás. Sima haja természetes szőke, az arca szimmetrikus, a járomcsontja magas. Már gyerekfejjel érdeklődve lapozgatta a divatmagazinokat a bolt pénztáránál, és igyekezett utánozni a modellek pózait.

– Hogy ment az interjú?

Stella elengedte a kezét, és hátradőlt a széken.

– Jól, azt hiszem.

– Mikor adják?

– Hétkor.

– Hol nézed?

– Az irodában. A vezetők kisírták, hogy bulizzunk egyet munka után a kollégákkal. Kár, hogy nem jössz. Gondolom, holnapig bent tartanak, nem?

– Nem tudom. Senki sem mond semmit.

Alicia körülnézett az életfunkcióit felügyelő berendezésekkel telezsúfolt, rideg helyiségben. A steril fehér falakon még mindig az Orvosi Kamara tavalyi naptára lógott. Egyvalami biztos volt: nem itt akarja tölteni az éjszakát.

Stella ragaszkodott hozzá, hogy aprólékosan elmesélje, mi történt az előző este és éjjel. Némi győzködés után megosztott vele pár gondosan megválogatott részletet. A látogatást az Elnöknél persze kihagyta. Kínosan és szánalmasan viselkedett.

– Jézusom! – kiáltott fel Stella, amikor a végére ért. – Jobban kellene vigyáznod! Szükségünk van rád. Szükségem van rád.

A nővére aggódó pillantása szinte perzselt.

– És van valami oka ennek az egésznek? – kérdezte.

Alicia lassan megrázta a fejét. Tudta, hová akar kilyukadni Stella. Az ilyesfajta ballépések gyakran azt jelezték, hogy agyondolgozta magát. És mindig ugyanúgy végződtek: összeomlással.

– Nem. Jól vagyok.

– Biztos?

– Igen. Csak pillanatnyi megingás volt. Egyszeri eset.

– De szólj, ha megint kezdesz megzuhanni!

– Nyugi! Minden rendben, amióta elhalasztottuk a németországi indulást. Tegnap már kettőkor leléptem. Lehet, hogy pont ez a baj. Túl kevés a munka.

Alicia megpróbált mosolyogni. A nővére viszonozta, de nem úgy tűnt, mintha sikerült volna meggyőznie. Stella felállt, levette és a szék háttámlájára terítette a kabátját. Alicia csak most látta, mit visel. Ha nem tévedett, akkor egy Gaultier-t a vadonatúj fekete gyöngysorával.

– Csinos vagy – mondta, hogy témát váltson.

– Kösz. Most van rajtam először.

– Ezt viselted az interjún?

– Nem, a pirosat. De ma este ehhez volt kedvem.

Alicia felvonta a szemöldökét.

– A buli miatt?

– Nem… Vagyis de, persze.

– Mész valahová utána?

– Lehet.

Stella elmosolyodott, és végighúzta tökéletesen manikűrözött kezét a haján. Hátrahajtotta a fejét, és hosszú tincsei úgy omlottak a vállára, mint egy samponreklámban.

– Hogy hívják? – kérdezte Alicia.

A nővére egyszerre tűnt vidámnak és aggodalmasnak. Mintha mesélni akarna, de nem lenne biztos benne, hogy tényleg jó ötlet-e. Ez nem vallott rá. Sosem spórolt a részletekkel, ha a szövevényes szerelmi élete került szóba.

– Ne már! Kinek öltöztél így ki?

– Nem mindegy? – kérdezte Stella. – Úgysem a ruhám fogja érdekelni.

Alicia meglepetten pillantott rá.

– Nem? Hogy érted?

– Most legalább van min törnöd a fejedet.

– Pont ezért kérdezgetlek.

Stella titokzatos mosolyt villantott rá. De egy szót sem szólt, mert éppen bejött a nővér, hogy megigazítsa a takarót.

– Hogy érzi magát? Pihenésre van szüksége, jó lenne, ha megpróbálna aludni egy kicsit.

Alicia engedelmesen bólintott, mire a fehér ruhás nő kisietett.

Stella fogta a kabátját, és az ágy fölé hajolt.

– Hallottad, aludnod kell. Vigyázz magadra, és hívass fel, ha szükséged van valamire!

Finoman a sebhelyes arcra tapasztotta a száját. Alicia összeszorította az állkapcsát, és visszatartotta a lélegzetét. Senki más nem mert így az arcához érni. A nővére visszafordult az ajtóból.

– Fekete tantra – mondta. – Ezért nem érdekes a ruhám.

Alicia, ha nem lett volna ilyen fáradt, elneveti magát. Stella elég gyerekes tudott lenni. Tele volt titkokkal, amelyeket végül mindig kikotyogott.

– Az meg mi a fene? – kérdezte Alicia.

– Találd ki! Te vagy a zseni kettőnk közül.

Hatodik fejezet

Lélegzetelállító kilátás nyílt az Empire State Building legfelső szintjéről. John New York híres felhőkarcolójáról nevezte el a Brygguddenen álló épületet. Ez persze távolról sem volt olyan magas, de Karlstadban elég magasnak számított.

Attól függően, melyik ablakon pillantott ki, vagy a Vänern-tavat, vagy a központban található székesegyház tornyát látta. Legalábbis világosban. Most azonban sötét volt, és John másra figyelt. Befelé. A saját szánalmas lényére.

Mi a fenéért kezdett egyáltalán levelezni Trevorral? A tanúvédelem szabályait nem véletlenül találták ki. Hosszú távú tapasztalatokon alapultak. Érdekelte? Kicsit sem.

Még akkor sem oldott kereket, amikor gyanút fogott, hogy az üldözői leveleznek vele. Hagyta, hogy az érzelmei irányítsák, és most már túl késő volt. Ganiru bérgyilkosai egész biztosan szemmel tartották az utcáról, és lecsapnak, ha elárulja magát.

Felidézte a Hajós vécéjében lejátszódott jelenetet. Trevor egy szalvétát csúsztatott a kezébe, amelyen ez állt: „A kontyos a bárpultnál, hívj meg magadhoz holnapra!”

Nem lepte meg, hogy az ősz férfi Ganiru embere. Az elsők között vette fel a potenciális üldözők listájára. Amikor visszatértek az asztalukhoz, próbálta kilesni, van-e fülhallgató a fülében, de nem látta. Valószínűleg a hallójáratába rejtették. A társai is láthatatlanok voltak. Elképzelhető, hogy egy autóban várakoztak a vendéglő mögött, a parkolóban.

Trevor meghívásával kapcsolatban vegyesek voltak az érzelmei. Ugyanakkor tudta, mit akar a barátja. Így el tudnak rejtőzni a figyelő tekintetek elől, és ezt az ötletet biztos saját kútfőből merítette. Az üldözőik aligha örülnek, hogy átteszi a találkozóik helyszínét valahová, ahová nincs rálátásuk. Már az is elég nagy baj volt, hogy kikísérte őt a vécére.

Ezért aztán némi habozás után megkérdezte a barátjától, nem ugrik-e fel hozzá másnap este hatkor.

A karórájára pillantott.

Még negyedóra.

Kivett egy sört a hűtőből. Az albérlete egyetlen, legalább kétszáz négyzetméteres helyiségből állt. A berendezés finoman szólva is szerény volt. Egy kovácsoltvas ágy, egy Chesterfield fotel a tóra néző ablak előtt, egy összecsukható asztal a konyhában, amely mellett négy gyümölcsösrekesz szolgált székként.

John leült az egyikre, és kinyitotta a sört. Remegett a keze, amikor a szájához emelte. A fejében kétségbeesett hangok ordítottak. Pórul fog járni. Rettenetesen megkínozzák. Csak percek kérdése, hogy az üldözői bezúduljanak a lakásba, és kínzókamrává alakítsák át.

Az utolsó szalmaszálba próbált kapaszkodni. Trevor nyilván feldobta, de megmutatta a mikrofont az inge alatt. Ez azt jelenti, hogy át akar állni, és ki akar szállni Ganiru hadműveletéből. Akármit terveznek is.

Amikor megszólalt a kaputelefon, John kibiztosította a szolgálati fegyverét, és az ajtóhoz ment. Beengedte az érkezőt a lépcsőházba, majd a kukucskálóra tapasztott szemmel várt. Egy örökkévalóságig tartott, mire a lift felért. Csak akkor nyugodott meg, és engedte be a látogatót a lakásba, amikor meggyőződött róla, hogy tényleg Trevor az, és egyedül érkezett.

– Hű, egy igazi penthouse! – kiáltott fel a barátja, és leült az egyik rekeszre a konyhában.

– Elég fura a berendezése, de nekem bejön – felelte John. Egy darabig talán nem törik össze minden csontját. – Kérsz egy sört?

– Igen, kösz!

John kivett egyet a hűtőből, és kinyitotta. Fontolóra vette, hogy behúzza-e a függönyt, de aztán hagyta. A Trevor mellkasára rögzített mikrofonban hallani lehetne a hangot, és idefent amúgy sem kellett aggódnia a belátás miatt.

Letette a sört a barátja elé egy jegyzettömb és egy ceruza társaságában. Ez utóbbit nagy gonddal választotta ki. Puha volt, nem karcolta a papírt.

– Egészségedre! – mondta, és az asztal felé biccentett.

Trevor fogta az adást. A „bocs” szót írta a lapra, és felemelte.

John elvette tőle a ceruzát.

„Mi történt?”, írta.

Trevor bravúrosan mesélt egyszerre a Balin fogyasztott rémes helyi sörökről, és válaszolt a kérdésre.

„Megtaláltak. Isten tudja, hogy. Feltörték a fiókot, és átvették a levelezést, ahogy gondoltad.”

John maga elé húzta a jegyzettömböt.

„És a rák?”

Trevor megrázta a fejét.

Ami természetesen jó hír volt. John mégis nehezményezte, hogy így rászedték.

„Miért jöttél?”, kérdezte.

A barátja szóáradata akadozni kezdett. John elhatározta, hogy nyer neki egy kis időt, ezért közölte, hogy ki kell mennie a mosdóba. De csak az előszobába ment, levette a cipőjét, és zokniban visszalopakodott az asztalhoz, hogy elolvassa Trevor válaszát.

„Valami filmről kérdeztek, és rájöttem, hogy tudsz valamit Ganiruról. Van egy videód, ami nyilvánosságra kerül, ha történik veled valami.”

John nagyot kortyolt a sörből.

Pont, ahogyan sejtette: Trevor tudott az életbiztosításáról. Véletlenül tett szert rá egy éve, amikor a drogkartell főnökével Baltimore külvárosában jártak.

Ganiru arra kérte, várjon a kocsiban, amíg találkozik valakivel egy raktárban. John nagy ívben tett az utasítására, és videóra vette a találkozót a rozsdás fémfal résén keresztül. Azonnal felismerte a bajszos rendőrfelügyelőt, akivel Ganiru beszélt. A baltimore-i rendőrség egyik nagy tiszteletben álló nyomozója volt, minden jelentősebb kábszeres vizsgálatot ő vezetett a keleti körzetben.

A hangulat szemmel láthatólag paprikás volt, a két alfahím vadul hadonászva beszélgetett. Amikor a bajszos több pénzt követelt a szolgálataiért, Ganiru előrántott egy hangtompítós pisztolyt, és főbe lőtte.

John hátrahőkölt, és visszaszaladt az autóhoz. Ha a felügyelő tisztességes ember lett volna, az első adandó alkalommal átadja a bizonyítékot a kapcsolattartójának. De a piszkos zsarukra más szabályok vonatkoztak. John úgy döntött, megtartja a felvételt, hogy ezzel zsarolhassa Ganirut. Egy rendőr meggyilkolásáért, akár korrupt volt, akár nem, életfogytiglan járt.

A tárgyalás után észrevétlenül átadott Ganiru ügyvédjének egy pendrive-ot egy üzenettel, amely szerint John halála esetén a felvétel felkerül az internetre, és a linket megkapja az FBI baltimore-i irodája is. Ez újabb vádemeléshez fog vezetni, és a hét év börtönbüntetést életfogytiglanra változtatják. Így, ami Ganirut illeti, nagyobb biztonságban érezhette magát, mint amekkorát az FBI nyújthatott.

John a barátja pillantását figyelmen kívül hagyva a papírra tette a ceruzát. Trevor csalódottnak tűnt, amiért nem avatta be ebbe a titkába.

„Nem válaszoltál a kérdésemre. Miért jöttél?”

Aláhúzta a második mondatot, és Trevor elé tolta a jegyzettömböt. A barátja lapozott egyet, hogy legyen elég helye.

„Hallottam, amikor arról beszéltek, hogy megkínoznak, ha nem adod át a filmet. Mondtam, hogy nincs értelme. Mindegy, mit csinálnak veled, úgysem árulod el, hogyan akarod nyilvánosságra hozni. Akár meg is ölhetnek. Felajánlottam, hogy én majd kiszedem belőled. Az életem cserébe a felvételért. Ez az egyezségünk.”

„Szóval a beépített emberük vagy?”, írta John.

„Nem volt más választásom. Meg akartak ölni”, felelte Trevor.

John rájött, hogy lassan ideje visszatérni a mosdóból. Nesztelenül felállt, felvette a cipőjét az előszobában, lehúzta a vécét, és hangos léptekkel visszament az asztalhoz.

– Nem kérsz vacsora előtt egy kis sós mogyorót? – kérdezte.

– De, az jó lenne.

John kitett tálba egy kis mogyorót, miközben fél szemmel a barátja üzenetét olvasta.

„Védj meg engem is! Mondjuk meg Ganirunak, hogy ha bármelyikünket megöli, a film nyilvánosságra kerül!”

Erre a kérésre nehéz lett volna nemet mondani, de John még mindig nem tudta, megbízhat-e a másikban. A felvételre gondolt, amelyet a felhőbe mentett el. Hetente be kellett írnia a nyolcjegyű kódot, hogy ne kerüljön nyilvánosságra. Ha elárulja a titkát, óriási kockázatot vállal.

Úgy tűnt, Trevor megérti a habozását.

„Nem kell most válaszolnod”, írta. „Aludj rá egyet! Aztán majd újra beszélünk róla. Addig meg játsszuk a szerepünket.”

John bólintott. Ő is így gondolta. Úgy tesznek, mintha a beteg barátja meghalni jött volna Karlstadba, és nemsokára megint meghívja vacsorára.

De most ezt az estét kell végigcsinálniuk. Az órára pillantott. Meddig kell még Trevornak maradnia, hogy az üldözőik ne fogjanak gyanút? Legalább két óra értelmetlen csacsogás állt előttük.

John már a gondolatától is elfáradt.

Hetedik fejezet

Úton hazafelé a kórházból Alicia a taxi hátsó üléséről nézte a Stora torgetet a párás ablakon át. Bár már elmúlt karácsony és újév, a városházánál még ott állt a feldíszített fenyő, és beragyogta a téli sötétséget.

Az esti vizit után az orvos kérés nélkül hazaengedte. Egyetértett Aliciával abban, hogy otthon is pihenhet és lábadozhat. A testhőmérséklete normális volt, az általános állapota a körülményekhez képest jó.

A taxi elhaladt a Sandgrund mellett, majd áthajtott a hídon Sundsta felé. A Klarälven vize befagyott. Aliciának el kellett gondolkodnia rajta, milyen nap van. Csütörtök. A többi fejlesztőnek rendes munkanap. Biztos nem tudták, hová tűnhetett.

Elővette a telefonját a zsebéből. A kijelző megvilágította a sötét hátsó ülést. Alicia már az olvasatlan e-mailek hosszú sorának puszta látványától fáradtnak érezte magát. Szokásától eltérően nem érzett valami nagy kedvet, hogy dolgozzon, és nem vágyott a norrstrandi háza magányába sem.

Előrehajolt a taxisofőrhöz.

– Inkább ne a Gröna gatanra vigyen, hanem a Palermóba! Tudja, hol van?

A férfi a szemébe nézett a visszapillantó tükörben.

– A pizzériára gondol a Norra Allén?

– Igen. Vigyen oda, kérem!

Ratko szokás szerint a pultban állt, és a játékfüggők meg drukkerek benépesítette szánalmas birodalmát figyelte.

– Már vissza is jöttél? – kérdezte. – Nem hittem volna a tegnapi után.

– Nem valamelyik menőbb bárodban kellene lenned? – kérdezett vissza Alicia, de rögtön meg is bánta a gonoszkodást.

A taxiban még bocsánatkérésre készült. Előző nap nem viselkedett jól, de Ratko önelégültsége láttán a torkára forrtak a szavak. Nem akarta megadni azt az örömöt a férfinak, hogy beismeri, neki volt igaza.

– Később majd bemegyek a városba – felelte Ratko. – A Safirban tizenegyig úgysem történik semmi.