Leo

Ruby Saw

Ruby Saw

Leo
Sorsok 9.

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-106-4

ISBN Mobi: 978-963-586-107-1

Book Dreams Kiadó

2022

Tracklist:

Leo lejátszási listája:

Besomorph – Coming Home
Besomorph – Holy Water
Gaullin, Dan Port & Lacey – Alive
Jax Jones, MNEK – Where Did You Go
Lost Frequencies – Where Are You Now
Neoni – Darkside (Besomorph Remix)
Prismo – Stronger
The Glitch Mob, Mako & The Word Alive – Rise
The Tech Thieves – Forget

"Ha egy őrülttel élsz, törekedsz arra, hogy te ne legyél az. Évekkel később derül csak ki, hogy vajon sikerrel jártál-e. Szép volt az élet, amíg mellőzni nem kezdtek. Vagy csupán képzeltem?„

Leo

– Nem akarom! Nem akarom! Nem akarom! – nyöszörögtem, ahogy a kispárnámat a fejemre szorítottam. Az anyám újabb dührohamot kapott, és az élettársa, vagyis az akkori férfi, akivel együtt volt, nem bírt vele. Ő már a harmadik volt azóta, mióta az apám elhagyott minket.

Egyéves múltam, mikor úgy döntött, nem csinálja ezt tovább, elhagyja a családját. Sosem váltak el, mert senki sem tudta, merre jár a férfi, aki nemzett. Ebbe pedig az anyám beleőrült. Egyébként is labilis idegállapotú volt, szóval ez tette fel az i-re a pontot nála. Elszakadt a cérna, és többé már nem az volt, aki mosolygósan ébresztett, hanem egy üres, megkeseredett személy, akit a lélek is elhagyott.

Voltak tiszta pillanatai, de vajmi kevés, és ez az évek múlásával egyre rosszabb és rosszabb lett. Kitartottam mellette, hiszen mégiscsak az anyám volt, de egy idő után már én is olyan lettem, mint ő. Üressé váltam, elengedtem, tudtam, mi már soha többé nem leszünk család.

Sose voltunk...

Ezek olyan dolgok, amikre egy ötéves gyereknek nem igazán kellene emlékeznie, én mégis élénken őrzöm az emlékezetemben.

A traumák beleégnek a bőrünkbe, a húsunkba, hiába próbáljuk kitörölni őket, lehetetlen. Idővel tompul, talán, de sosem felejtjük el, mert az is a részünk, hozzánk tartozik, akárcsak a szép emlékek.

Az élet egyik hibája ez. Szerintem.

Sosem gondoltam volna, hogy majd eljön az az idő, amikor emelt fővel állhatok valaki mellett, aki törődik velem, oltalmaz, támaszt nyújt, mert akkoriban kilátástalannak tűnt a világ számomra. Annyiszor hallani a médiában, hogy a gyerekekre vigyázni kell, mert ők a jövő, és a többi.