magány

Fordította
Dörgés János

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cheryl Rickman: Navigating Loneliness

Copyright © Cheryl Rickman, 2021

All rights reserved.

Magány © Partvonal Könyvkiadó, 2022

Magyar fordítás © Dörgés János

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással.
Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Krivánszky Emőke

Korrektor: Varga Virág

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Cirmosné

ISBN 978-963-609-022-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Megjegyzés

Minden, a könyvben kifejtett nézet, gondolat és vélemény a szerző sajátja. A könyv teljes egészének célja a jó szándékú, általános útmutatás; nem vállalunk felelősséget a közölt információkból származó veszteségekért vagy kiadásokért. Bármilyen, egészséggel kapcsolatos program megkezdése előtt ajánlott szakember segítségét kérni.

A könyvet a barátságnak ajánlom
– amit másoktól kaptam,
és amit megtanultam magamnak nyújtani.

ELŐSZÓ

Ezt az előszót a nyolcvankettedik évemhez közeledve írom. Éppen egyedül vagyok, így van lehetőségem visszatekinteni az eltelt évekre és az azokból leszűrt tapasztalatokra. A barátaim mindig azt hajtogatják, hogy nem mindennapi életem volt. Bizonyos tekintetben ez így is van. Bejártam szinte az egész Földet, és számos országban éltem.

Gyakran voltam egyedül kockázatos és nehéz helyzetekben, ahol súlyos veszéllyel, vagy akár a halállal kellett farkasszemet néznem. Ezeket az élményeket azonban össze se lehet hasonlítani azzal a belső magányossággal, amelyet már jóval azelőtt éreztem, hogy 1987-ben Libanonban fogságba kerültem volna. Sokszor éreztem úgy, hogy egyedül vagyok egy óriási világegyetemben. Ez a magányosság annyira magával ragadott, hogy elvesztem a szorításában. Csak azok tudják, miről beszélek, akik éreztek már ilyen mély magányt. Olyat, amely zsákutcák ezrein hajtja át az embert, csak hogy válaszra leljen.

Ezután jött a fogság. Öt év túszként. Teljesen egyedül. Anélkül, hogy egyáltalán láthatnék egy másik embert, nemhogy beszélhetnék vele. Rettegtem. Rettegtem, hogy végül a magány győzedelmeskedik rajtam, és a józan eszem maradék morzsáit is elragadja. A túlélésem múlt azon, hogy felülkerekedjek a magányosságon, ellenkező esetben ő gyűrt volna maga alá, és vitte volna be a halálos ütést.

Sok időbe tellett felfognom, hogy a probléma valódi megoldása önmagamban rejlik. Mélyen magunkba kell néznünk – minden hibánkkal, minden ellentmondásunkkal –, és meg kell tanulnunk elfogadni, sőt, szeretni magunkat.

Ez nem könnyű folyamat. Senki nem tud igazán őszinte önvizsgálatot végezni anélkül, hogy ne venné észre természetének a sötét oldalát. Ez minden emberre igaz.

Az elkülönítés hosszú évei alatt lassan meg kellett tanulnom elfogadni magam. Rá kellett jönnöm, hogy nem tudom teljesen kitörölni a személyiségem negatív oldalát, azonban törekedhetek nagyobb harmóniára, így mégis elégedett lehetek magammal. Ez olyan kreatív erőket szabadított fel bennem, melyek létezéséről korábban nem is tudtam. Képessé váltam a magányt kreatív egyedüllétté változtatni. Felismertem, hogy a magányosság egy lelkiállapot, amivel meg lehet birkózni.

Remélem, hogy a most kézben tartott könyv másokat is ebbe az irányba terel majd.

Terry Waite
brit misszionárius, hajdani túsz
2020. november

BEVEZETŐ

Nem vagyunk egyedül. Emberek vesznek körül bennünket. Mindenhol. Nyolcmilliárdan élünk együtt a bolygón. Ez mégsem gátol meg minket abban, hogy bizonyos helyzetekben és időszakokban magányosnak érezzük magunkat.

Becslések szerint az Egyesült Királyságban 9 millió ember, Amerikában a népesség háromötöde (61 százalék),[1] minden negyedik ausztrál (25 százalék),[2] valamint Új-Zélandon a 15 év felettiek 16,5 százaléka[3] tartja magát magányosnak. Az Our World in Data (A világunk adatok tükrében) tudományos online kiadvány szerint számos nyugati ország különböző korcsoportba tartozó népességének 25–48%-a érezte már magát kirekesztve, elszigetelődve vagy társtalanul az utóbbi pár év során.[4] Ez a szám a fogyatékkal élők közt 50 százalékra emelkedik.[5]

Az ehhez hasonló statisztikák azt bizonyítják, hogy szociális háttértől függetlenül a magányosság érzésével (meglehetősen ironikusan) nincs egyedül az ember.

Szerte a világon több millió idős ember tölt el legalább öt napot egy héten anélkül, hogy bárkivel is találkozna vagy beszélne. A televíziót tartják a legfőbb társaságuknak.[6] Mégis, a magányosságot nem csak az idősebb generációk tapasztalják meg. Nagyobb szociális hálózatuk ellenére a fiatalok is több magányos és elszigetelődött napról számolnak be, mint a középkorú felnőttek.[7] A 2018-as új-zélandi nemzeti statisztika szerint az ország felnőtt lakosságát tekintve, a magány érzése a 15–24 év közötti fiatalok körében a legmagasabb.[8]

Egyedül élni

A médiában egy ideje rendszeresen feltűnnek a „magányosság világjárványáról” szóló főcímek, főleg mivel a globális népességstatisztikák és egészségügyi felmérések rendre arról számolnak be, hogy manapság az otthonok egynegyedének csupán egy lakója van. Az Egyesült Államok népszámlálási hivatala szerint ez a szám megtriplázódott az 1940-es évek óta, és a városi otthonok 40 százaléka most már egylakosú – részben a válások számának emelkedése és a házasságok számának csökkenése miatt, részben mert egyre többen döntenek úgy, hogy egyedülállók maradnak.[9]

Ugyanakkor ez az emelkedés nem feltétlenül jelenti a magányosság terjedését. Egyedül élni nem automatikusan egyenlő a magányossággal. Az is lehet magányos, akit emberek vesznek körül. Az izoláció hozzájárulhat a magányossághoz, de nem kell magunkban lenni ahhoz, hogy magányosnak érezzük magunkat. Gyakran társaságban társtalanabbul érezzük magunkat, mint amikor fizikálisan egyedül vagyunk. Tehát az egyedülélés és a magunkban töltött idő nem pontos mutatói a magányosságnak, valamint nem utalnak egyértelműen a társas támogatás hiányára. Az egyedül élő embereknek számos szoros és támogató kapcsolata lehet.

Ugyanígy, a kapcsolatok és az aktív társasági élet nem nyújt automatikusan immunitást a magány ellen. Egyes kapcsolatok elszívhatják az energiánkat, míg mások helyreállíthatják. Tehát ha magányosságról van szó, a kapcsolatok mennyiségénél többet ér a minőségük.

A magányosság nem csökken

Az egyszemélyes háztartások számának megnövekedése nem az egyetlen változás. Jellemző, hogy a szomszédainkkal fenntartott kapcsolataink is sekélyesebbek, mint ötven évvel ezelőtt. Ezen felül a falvakban már nem szokás együtt felnevelni a gyerekeket. Viszont ha egy barátunk vagy rokonunk a világ másik felére költözik, ellentétben pár évtizeddel ezelőttig, amikor valószínűleg soha nem láttuk volna viszont, a technológiai vívmányoknak köszönhetően folyamatosan tudjuk egymással tartani a kapcsolatot, bárhol is élünk.

Ugyanakkor, bár a támogató szakszervezetek, polgári egyesületek és háború utáni közösségek napjainkban kevésbé meghatározók, mivel az individualizmus kultúrája az uralkodó, nincs olyan bizonyíték, mely azt sugallaná, hogy az összetartóbb szomszédságok aranykorában az emberek ne lettek volna ugyanolyan magányosak, mint manapság.

Akár jobban terjed a magányosság, akár nem, egy dolog biztos: egyáltalán nem csökken. Ez pedig azt jelenti, hogy alaposabban meg kell vizsgálnunk a jelenséget, és közbe kell lépnünk, ha magunkon vagy másokon tapasztaljuk a jeleit.

Hagyjuk magunk mögött a magányosságot!

A jó hír az, hogy bár a magány nem kellemes, lehet orvosolni, így nem kell, hogy állandósuljon ez az állapot, illetve az egyedüllétet fogalmilag el lehet különíteni tőle, így nem kell stigmát viselnie annak, aki egyedül van. Van kiút a magányosságból egy kapcsolatokban gazdag élet felé.

Ez a könyv szelíd útmutatóként szolgálhat mindazoknak, akik már érezték a magányosság kínját, és társként, mely utat mutat a jobb kapcsolatok felé – legyen szó saját magunkról vagy másokról.

Szociális elszigeteltség
és karantén

2020-ban a Covid–19-válság korábban soha nem látott helyzetet idézett elő, amikor szinte az egész világ karanténba vonult. Mégis, ez a szituáció különbözött attól, amit a magányossággal küzdő emberek már előtte is átéltek, mivel együtt, egyszerre különítettük el magunkat egymástól.

Mindannyiunk tapasztalata eltért a másikétól: egy egyedülálló anyuka, aki otthon ragadt három gyerekkel egy társasházi lakásban, nagyon másként élte meg ezt az időszakot, mint egy négytagú család egy vidéki házban, ahol a küszöbön túl ott a természet, mint ahogy más tapasztalatokat szerzett az is, aki egymagában élte át a lezárást. Ugyanígy, mást élt meg, aki otthonról dolgozott, mint akit szabadságra küldtek vagy leépítettek. A különböző körülmények ellenére azonban mindannyian ugyanabban a helyzetben voltunk.

Ebből eredt némi szolidaritás. Szét voltunk választva, mégis, furcsamód egyszerre erősebben is kötődtünk egymáshoz azzal, hogy mindannyiunknak otthon kellett maradnunk. Összefogtunk, hogy biztonságban tartsunk másokat, még ha ehhez el is kellett különülnünk egymástól.

A könyvről

A kötetben arra vállalkozom, hogy megtanítsam, miként lehet lépésről lépésre csökkenteni a magányosság érzését az okok feltárásával. Először is megmutatom, hogyan gondoljuk újra a magányt és fedezzük fel az egyedüllét jó tulajdonságait, hogy amikor majd jobb kapcsolatba kerülünk önmagunkkal és másokkal, a pozitív oldalát lássuk, és kihasználhassuk végre az előnyeit. Ezután meg fogjuk tanulni, miként kapcsolódjunk saját magunkhoz, hogy élvezni és értékelni tudjuk önmagunk társaságát. Végül el fogjuk sajátítani a másokkal való jobb kapcsolatteremtés képességét, hogy legalább egy tartalmas kapcsolatot kialakíthassunk valakivel, akiben megbízhatunk.

A könyv végén hasznos forrásokat gyűjtöttem egybe, ha esetleg további professzionális segítségre lenne szükség.

Remélem, hogy miután elolvastad ezt a könyvet, a tanultak alapján képes leszel arra, hogy elég támaszt és boldogságot nyújts saját magadnak ahhoz, hogy az egyedüllét ne teremtsen magányt, és élvezd legalább annyira a magad társaságát, mint a másokkal kötött, egyre tartalmasabb kapcsolataidat.

1. fejezet

Az igazság a magányról

Mi a magány?

Alapjában véve a magány az a negatív, kellemetlen, más emberek közelsége után sóvárgó érzés, amit a megfelelő kötődés, a társaság és a kapcsolatok hiánya vált ki.

Ellentétben az elszigeteltséggel, ami azon alapul, hogy valakinek hány szociális kapcsolata van, a magányosság szubjektív dolog: mélyen személyes, és a megtapasztaló személytől függ.

A magánynak három fő típusa[1] vagy „dimenziója”[2] van:

•  érzelmi vagy „bizalmas” magány (a szoros, tartalmas kapcsolatok hiánya),

•  szociális vagy „relációs” magány (a biztos és támogató szociális hálózati kapcsolatok hiánya),

•  egzisztenciális vagy „kollektív” magány (a másoktól való kollektív elkülönülés érzése).

Mindegyikhez tartozik egy-egy kapcsolati típus: a belső kör, a középső kör és a külső kör, amelyek mind szolgálnak bizonyos szintű védelemmel a hozzájuk tartozó magányérzettel szemben.

•  A belső körbe a közeli kapcsolatok tartoznak, egytől öt emberig. A szakértők ezt nevezik „támogatói klikknek”; ez a csoport nyújtja számunkra a legfőbb védelmet az „érzelmi” magány ellen.

•  A kevésbé közeli barátokból álló középső kör a „szociális”, társasági magányosság ellen véd, a találkozások gyakoriságától függően.

•  A külső kör – a gyengébb kötődések szélesebb közössége – pedig az „egzisztenciális” magánytól óv meg minket.

A hatodik fejezetben részletesebben is meg fogjuk vizsgálni ezeket a kapcsolattípusokat, és egy gyakorlat is segít majd eldönteni, a te életedben ki melyik körbe tartozik, és az egyéni körülményeid alapján mely típusú kapcsolatok igénylik a legtöbb figyelmet és cselekvést.

A magányosság helyzetfüggő és átmeneti lehet, vagyis előfordul, hogy megjelenik, majd egy idő után elmúlik, vagy csak bizonyos alkalmakkor üti fel a fejét, például karácsonykor vagy hétvégenként, illetve bizonyos életkörülmények fennállásakor, mint amikor távol vagyunk a barátainktól.

Lehet krónikus – egy állandóan jelen lévő elégedetlenség –, vagy lehet enyhe, mely egyfajta kényelmetlen FOMO-érzéshez (Fear of missing out – a félelem attól, hogy kimaradunk valamiből) hasonlít, mintha rajtunk kívül mindenkit meghívtak volna a buliba. A mellőzöttség érzése átmeneti magányosságot generálhat, mely hamarosan elmúlik, miután újra „körön belül” érezzük magunkat.

Alapjában véve a magányosság nem más, mint kognitív összeférhetetlenség az általunk kívánt és a valós társas kapcsolataink között; a különbség aközött, hogy milyen minőségűek a kapcsolataink, és mi magunk milyenekre vágyunk. A kapcsolatainkra ugyanis szükségünk van ahhoz, hogy optimális közérzettel, jól funkcionáljunk emberi lényként.

Alapjában véve a magányosság nem más, mint kognitív összeférhetetlenség az általunk kívánt és a valós társas kapcsolataink között.

Tehát, ha megfelelő kapcsolataink vannak, és kielégítő viszonyban vagyunk önmagunkkal, akkor kevesebb az esélyünk arra, hogy magányosnak érezzük magunkat, függetlenül attól, hogy aktuálisan el vagyunk-e izolálva.

Magányosság vs. egyedüllét

Az utca egyik oldalán egy nő ül a karosszékében, éppen kötöget. Magában elmosolyodik, amikor eszébe jut egy szép emlék. Csak üldögél, nézi a virágzó fákat az ablakon túl, és elégedettnek érzi magát. Megcsörren a telefonja. A székére dobja a terítőt, amit a könyvklubja jótékonysági eseményére köt, és felveszi a telefont, amiből egy ismerős, barátságos hang üdvözli.

A szemközti házban egy fiatalember egy izgalmas sorozat újabb részét nézi, amiről szívesen beszélgetne másokkal. Frissítő italokat kortyolgatnának, és együtt megfejtenék a sztorit. Ám erre nincs esélye, mert senkit sem ismer a környéken. Napok óta a tévé az egyetlen társasága. A telefonját görgeti, amitől csak még távolabbinak érzi magát a tökéletességet sugárzó pixelek mögül önelégülten vigyorgó arcoktól.

A sarkon egy férfi a napokat számolja, amíg újra láthatja a gyerekeit, akikkel a válása óta csak minden második hétvégén találkozhat. A feleségének új társa van, a barátaik pedig a feleségéhez maradtak hűek, nem hozzá. Keményen dolgozik, és azokért a hétvégékért él, amikor együtt lehet a gyerekeivel. A köztes időben elviteles vagy készételeket eszik és tévét néz. Jelen állapotában nem tudja magát rávenni ennél többre. Már elfelejtette, ki is ő valójában.

Két lakással arrébb egy nő zokog a zuhany alatt. Épp most ért haza a szüleitől, akiknek elmondta, hogy remélhetőleg új állása lesz, de ők rögtön visszafordították a beszélgetést a saját aktuális gondjaikra. Soha nem hallgatják meg. A lánya távol van, egyetemre jár, a tizenéves fia pedig a szobájában játszik a számítógéppel, fülhallgatóval, kizárva a külvilágot. Este az új felsőjét fogja felvenni, de a férje most sem fogja megdicsérni. Soha nem teszi. Túlságosan leköti a munkája. A nő úgy érzi, nem látják, nem hallják őt. Ma este is így fogja érezni magát, pedig barátok közt lesz. Úgy tűnik senki se látja, hallja vagy értékeli őt.

Ezek az emberek mind egyedül vannak ezekben a pillanatokban, de csak hárman magányosak. Az első nő megnyugtatónak találja az egyedüllétet. Meglehetősen aktív társasági életet él, de élvezi az egyedüllét nyugalmát, ilyenkor szeret kötni, olvasni vagy csak gondolkodni. Nyugdíjas és egyedül él, van pár közeli jó barátja. Rendszeresen eljár a helyi önkormányzat klubjaiba, és heti egyszer önkéntes karitatív munkát végez.

A fiatalember ki van éhezve a közelségre. Amikor végiggörgeti a közösségi média oldalait, egyre távolabb érzi magát azoktól az életektől, melyeket az apró képernyőn lát. Senkit nem ismer az utcából, és még egy barátot se szerzett a munkahelyén, mióta több mint egy éve elköltözött a szüleitől.

A középkorú elvált férfi elvesztette a motivációját, hogy kimozduljon otthonról és új emberekkel ismerkedjen meg. Túlságosan kifárasztja a munka, úgyhogy a gyerekeire tartalékolja az energiáját. Az átváltozás családapából elvált apává reményvesztetté és magányossá tette.

A második nőnek nagyon aktív szociális, munkahelyi és családi élete van. Rengeteg a dolga és állandóan emberek veszik körül. Mégis, soha nem érezte magát magányosabbnak.

Amint ezt a fenti példák is mutatják, sokféle módja van a magány megélésének, és jelentős különbség van a jóleső egyedüllét és a magány kínzó pillanatai között.

May Sarton költő, író szavaival „a magány az én szegénysége; az egyedüllét az én gazdagsága”. Vagy ahogy Paul Tillich teológus fogalmazott: „A nyelv azért alkotta meg a »magányosság« szót, hogy kifejezze a magunkban töltött idő fájdalmát. Az »egyedüllét« szót pedig azért, hogy kifejezze a dicsőségét.”

Amíg a magányosság hiányra vagy veszteségre utal, az egyedüllét térre és megnyugvásra. Míg az egyedüllét gyógyító hatással lehet az egészségünkre, a krónikus magány rombolhat és árthat.

A magunkban töltött időről magunk dönthetünk, és kiélvezhetjük az egyedüllétet. Az egyedül töltött idő és tér kellemes élmény lehet – de csak akkor, ha egyébként ki vannak elégítve a velünk született igényeink a kapcsolatokra és a valahova tartozásra.

Ez a lényeg: ha egészségesen kötődünk – magunkhoz vagy másokhoz –, akkor, és kizárólag akkor az egyedüllét pozitív élmény lehet. A fő különbség tehát a magány és az egyedüllét között a következő: míg az egyedül töltött idő vonzó lehet, a magányt soha nem választjuk. Épp ellenkezőleg, sokan rettegünk tőle.

A Viceland TV-csatorna 2016-os angliai felmérése szerint a fiatalok jobban félnek a magányosságtól, mint attól, hogy elveszítik az otthonukat, az állásukat, vagy hogy leromlik az egészségi állapotuk.[3] Egy, a University of Virginia szociálpszichológusai által készített amerikai felmérésben[4] pedig a résztvevők azt állították, hogy szívesebben szenvednének el egy kisebb áramütést, mint hogy öt percet egyedül töltsenek a telefonjuk vagy más figyelemelterelő eszköz nélkül.

Az egyedüllét – magunkban lenni – gyakran a saját választásunk. A magány soha nem az.

Az egyedüllét megkönnyebbülést nyújthat – lehetőséget, hogy kiszakadjunk egy időre a mindennapi élet nyomasztó feszültségéből. Más esetben viszont a csend baljóslatú is lehet, ami inkább rémisztő, mint kellemes. Minden attól függ, hogy megvannak-e a kívánt közösségi kapcsolataink, és hogy érezzük-e, hogy tartozunk valahova.

A valahova tartozás hiánya

Ahogy az Abraham Maslow szükséglethierarchia-modelljéből kiderül, az étel és a hajlék biztosítása után a legfontosabb szükségletünk nem más, mint hogy tartozzunk valahova. A támogató kapcsolatok megléte elengedhetetlen a jóllétünkhöz, és hogy úgy érezzük, tartozunk valahova. Rengeteget meríthetünk belőlük, és azt az érzést nyújtják, hogy valaminek a részesei vagyunk. Útmutatást és bátorítást kínálnak, intimitást és közelséget, hűséget és közös érdeklődési kört, biztonságot, tiszteletet és megbecsülést, gondoskodást és megerősítést – közösséget, ahova tartozhatunk.

Nem csoda, hogy mindezek nélkül elveszettnek érezzük magunkat. Az igényünk a kapcsolatokra és a valahova tartozásra része mindannak, ami emberré tesz minket. Belénk van kódolva. Elvégre társas állatok vagyunk. Emberi lényként úgy fejlődtünk, hogy csoportban érezzük magunkat a legnagyobb biztonságban. Ezért van az, hogy a valahova tartozás a létezésünk egyik legfontosabb alapja.

Ennek eredményeképp szükségünk van arra, hogy lássanak, halljanak és megértsenek minket. Ha mindez nem teljesül, izolálva érezzük magunkat, mintha nem tartoznánk sehova. Ha tartozunk valahova, elfogadva, otthon érezzük magunkat. Nélküle bizonytalanságot, kirekesztettséget, jelentéktelenséget érzünk. És ezek fájdalmas érzések.

A magányérzet eredhet olyan kapcsolati hiányból is, amikor úgy érezzük, nincs kiben megbíznunk. Ahhoz, hogy ne essen nehezünkre a bizalom, egy kapcsolatnak erősnek kell lennie, és szükséges hozzá a kölcsönös empátia.

A magányérzet inkább a kapcsolatok, mint az emberek hiányáról szól.

Mennyire vagy magányos?
A 2004-es UCLA Magányosság Skála

1978-ban dr. Daniel Russell kifejlesztett egy új módszert a magányosság mérésére. Az eredeti felmérés 20 pontból állt, melyet azóta már átdolgoztak és lerövidítettek. A skála három kérdést tartalmaz, melyek a magányosság három dimenzióját mérik: a relációs kapcsolódást, a szociális kapcsolódást és az egyén saját maga által megítélt elszigeteltségét.

Karikázd be mindegyik kérdésnél, véleményed szerint melyik állítás mennyire jellemez téged (nagyon ritkán, időnként vagy gyakran).

Nagyon ritkán

Időnként

Gyakran

1.

Milyen gyakran érzed úgy, hogy nincs társaságod?

1

2

3

2.

Milyen gyakran érzed magad kirekesztve?

1

2

3

3.

Milyen gyakran érzed magad elszigetelve másoktól?

1

2

3

Add össze az egyes kérdéseknél kapott pontszámaidat, így megkapsz egy összeget, melynek 3 és 9 között kell lennie.

A kutatók a 3 és 5 közötti pontszámot elért embereket „nem magányosként”, a 6 és 9 közötti pontszámmal végzetteket „magányosként” szokták kategorizálni.[5]

Ha a te összeged 6 és 9 között van, és a skála szerint magányos vagy, gondolkodj el azon, miért érzed úgy, hogy nincs társaságod, ki vagy rekesztve vagy el vagy szigetelve másoktól. Mi okozza ezeket az érzéseket? Olvasd el figyelmesen a következő oldalakat, és kérdezd meg magadtól, hogy pontosan melyek azok az okok, melyek érvényesek rád. Ezután együtt ki fogjuk deríteni, milyen gyakorlati módszerekkel lehet megbirkózni ezekkel az okokkal.

VÉGJEGYZETEK

A kötetben található idézetek a fordító saját magyarításai, kivéve: Háfiz (Gőz Richárd), Pema Chödrön (Kovács Zsuzsa), Edgar Allan Poe (Radó György), Henry David Thoreau (Szőllősy Klára), Eckhart Tolle (dr. Domján László), Paulo Coelho (Kovács Zsuzsa), Aesopus (Biró Andor) és Mandy Hale (Kovács Zsuzsa) sorai.

Bevezető

1  Loneliness New Zealand. Welcome to Loneliness NZ. Hozzáférés: https://loneliness.org.nz

2  Australian Psychological Society & Swinburne University (2018): Australian Loneliness Report. psychweek.org.au/wp/wpcontent/uploads/2018/11/Psychology-Week-2018-Australian-Loneliness-Report.pdf

3  Loneliness New Zealand. Welcome to Loneliness NZ. Hozzáférés: https://loneliness.org.nz

4  G. Sundström, E. Fransson, B. Malmberg & A. Davey (2009): Loneliness among older Europeans. European Journal of Ageing, Vol. 6, No. 4: 267.
N. Savikko, P. Routasalo, R. S. Tilvis, T.E. Strandberg & K. H. Pitkälä (2005): Predictors and subjective causes of loneliness in an aged population. Archives of Gerontology and Geriatrics, Vol. 41, No. 3: 223–33.

5  Sense (2017): Someone cares if I’m not there. Hozzáférés: https://www.sense.org.uk/support-us/campaigns/loneliness

6  Age UK. No-one should have no-one. Hozzáférés: www.ageuk.org.uk/get-involved/no-one

7  S. T. Child & L. Lawton (2019): Loneliness and social isolation among young and late middle-aged adults: Associations of personal networks and social participation. Aging and Mental Health, Vol. 23, No. 2: 196–204.

8  Loneliness New Zealand. Welcome to Loneliness NZ. Hozzáférés: https://loneliness.org.nz

9  T. Henderson (2014): Growing Number of People Living Solo Can Pose Challenges. Stateline, Pew Charitable Trust. Hozzáférés: www.relationships.org.au/about%20us/annual-reports/relationships-australia-annual-report-2018

1. fejezet

1  D. Perlman & L. A. Peplau (1981): Toward a social psychology of loneliness. Personal Relationships, Vol. : 31–56.

2  L. C. Hawkley, M. W. Browne, J. T. Cacioppo (2005): How can I connect with thee? Let me count the ways. Psychol Sci, Vol. 16, No. 10: 798–804.

3  Viceland UK felmérés (2016): What Vice Readers Fear the Most. Hozzáférés: www.vice.com/en_uk/article/nnyk37/what-vice-readers-fear-the-most-hannah-ewens-love-loneliness

4  Timothy D. Wilson et al (2014): Just think: The challenges of the disengaged mind. Science, Vol. 345, No. 6192: 75–7.

5  D. D. Russell, L. A. Peplau & M. L. Ferguson (1978): Developing a measure of loneliness. Journal of Personality Assessment, Vol. 42, No. 3: 290–4.

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

BEVEZETŐ

1. FEJEZET – Az igazság a magányról