ELSŐ FEJEZET

Valaki vagy elrabolta a Napot, vagy úgy döntött, hogy a francba a váltságdíjjal, és inkább egyből meggyilkolta.

A Nap az elrablását vagy a meggyilkolását megelőző két csodálatos hétben olyan pazarlóan ontotta fényét és melegét, hogy a görög villa alatt gyémántként és zafírként ragyogott a tenger. Az utolsó cseppig kiégette belőle a feszültséget, és bőséges helyet csinált az alvásnak, szexnek, bornak, sütkérezésnek, valamint a még több szexnek.

Véleménye szerint nem is lehetett volna jobban eltölteni 2061 nyarának azt az apró darabkáját.

Eve Dallas hadnagy, a gyilkossági nyomozó napokig nem gondolt sem gyilkosságra, sem brutalitásra. Ez már önmagában felért egy nyaralással. Ehhez jött még az aranyló kövekből épült elegáns villa, a kilátás a tengerre és a hegyekre, az olajfaligetekre és szőlőtőkékre nyíló ablakok, és mindenekfelett a lustán csorgó szabadidő azzal a férfival, akit szeretett, és akit minden tekintetben a magáénak mondhatott.

Egyszerűen tökéletes volt így ünnepelni a harmadik házassági évfordulójukat.

Ez utóbbira néha még mindig rácsodálkozott. Hogyan tudott rátalálni egymásra a nyomozó és a(z egykori) bűnöző, két elveszett lélek, akik addig küzdöttek, míg végül sikerült kiverekedni magukat a nyomorúságukból. Utána pedig közösen építették fel biztos lábakon álló életüket.

Ami minden változás és fejlődés dacára állandó maradt.

Most, kétheti nevetségesen képtelen élvezetet követően – nem mintha Roarke az egészet nevetségesnek gondolta volna –, a súlyos felhőkkel borított égbolt alatt, amelyekből csepegett az eső, megérkeztek Írországba.

Talán az írek gyilkolták meg a Napot.

Csakhogy a tágas mezők és a magas hegyek elevenen zöldelltek, miközben a kőfalak nedvesen csillogtak. A keskeny, kígyózó utat pedig eleven falként szegélyezték a vérvörös fuksziasövények.

Eve önvizsgálatot tartott. Talán érzett némi feszültséget, de azt is mindössze azért, mert az írek – amellett, hogy alaposan gyanúsíthatók a Nap-gyilkossággal – úgy döntöttek, hogy a keskeny, kígyózó utak rossz oldalán fognak vezetni, Roarke mégis úgy hajtott, mintha nyílegyenes sztrádán közlekedne.

Rá is átragadt a hatalmas boldogság, amit a férje érzett. Nem gondolta, hogy a Házasság Szabályaiban is lefektették, hogy a jókedv megosztható, de óriási előnynek vélte.

Egy darabig csak nézte Roarke-ot – sokkal kellemesebb látványt nyújtott, mint a sövényben nyíló rések, amelyeken keresztül birkákat és marhákat, időnként lovakat és más négylábú állatokat lehetett látni.

Micsoda arc! Vad, írkék szempár, tökéletesre formált száj, és ezt az egészet selymes, fekete haj keretezi.

Amikor feléje fordult, az a szempár és száj vidáman mosolygott – kizárólag rá.

– Már nincs messze.

– Emlékszem.

Amikor legutóbb meglátogatták Clare-ben a családi birtokot – annak a családnak a birtokát, amelyről rémálomba illő gyermekkora, valamint lopással, szélhámossággal és (többé-kevésbé) törvényes, birodalmat építő üzletemberként töltött karrierje miatt Roarke még csak nem is tudott –, egy gyilkost üldözött.

Lorcan Cobbe, a rosszindulatú kölyök Roarke múltjából rosszindulatú felnőtté cseperedett, aki mindenáron holtan akarta látni a férjét.

– Ott egy kis hasadék előttünk a felhők között.

Eve az ólmos eget bámulta. Talán, ha kellőképp hunyorgott, valóban észrevett egy valamivel kevésbé szürke sávot.

– Azt te hasadéknak nevezed?

– Igen, annak – költözött bele Roarke hangjába Írország, miközben maga mellé nyúlt és megfogta Eve kezét. – Nekik nagyon sokat jelent, hogy eljövünk és együtt töltünk velük egy kis időt. Nekem pedig mindent, hogy velem tartasz.

– Boldogan elkísérlek. Kedvelem őket, az egész eszement népséget. Ráadásul jó lesz eltölteni a családdal némi időt úgy, hogy nem vesz minket körül egy rakás zsaru.

– Ahogy mondod. Ennek ellenére egész kellemes látogatás volt.

– Mert a háttérbe vonultam és hagytam, hogy szétrúgd Cobbe seggét.

A „hagytam” hallatán Roarke újra a feleségére mosolygott.

– A nyomozóm szeret és megért engem. Nézd csak, ott már tényleg van egy világos folt.

Eve már nem tagadhatta, hogy a férje által hasadéknak nevezett sávban halványan ugyan, de valóban felkéklett az égbolt.

– A világos azért elég erős szó erre.

Roarke kanyarodott, majd újra kanyarodott és Eve szeme elé beúszott a mező, ahol egyszer leszállt a jet-kopterrel – az átkozott tehenek közé –, mert a férjének szüksége volt rá. Ahol életében először találkozott Sinead Brody Lannigannel, Roarke édesanyjának az ikertestvérével.

A szürke kőház, a pajták, fészerek és melléképületek, a viruló kertek.

Amint Roarke ráfordult a felhajtóra, kivágódott a ház ajtaja. Sean, Sinead szeplős unokája rohant ki rajta.

– Végre megérkeztetek! Már egy örökkévalóság óta várunk titeket, vagy nem? És mamó meg papó ünnepi lakomával készültek. Mindjárt éhen halok, de nem hagyták, hogy egy falatnál többet egyek belőle – állt meg a szőke, csillogó szemű fiúcska a csepergő esőben. – Segítek bevinni a csomagokat.

– Rendes gyerek vagy. Na, és hogy mennek a dolgok, Sean?

– Remekül és nagyszerűen. Nálad van a fegyvered? – fordult Eve felé a gyerek. – Megnézhetem?

– Nem és nem.

– Na jó – dobta vállára Sean a táskát, amit Roarke nyomott a kezébe. – akkor később. Nem volt gond egy szál sem, amióta itt jártatok. De talán majd most történik valami.

– Hozd be azt a csomagot – állt meg az ajtóban a vörös haját lófarokba fogva viselő Sinead, és keskeny csípőjére tette a kezét. – És ne bosszantsd a kuzinokat. Isten hozott, Isten hozott mindkettőtöket. Régen láttunk benneteket, már nagyon hiányoztatok. Ne, ne, ne fáradjatok a csomagokkal – ölelte át Roarke-ot, egy pillanatig a karjai között tartotta, majd Eve felé fordult és ugyanezt vele is megismételte. – Elég életerős férfi él itt, hogy felvigye a szobátokba.

Odabent színes kavalkád fogadta a vendégeket, és jócskán kijutott nekik az üdvözlésből és az ölelkezésből. Eve úgy sejtette, több embert karolt át öt perc alatt a Brody-birtokon, mint a megelőző években összesen.

Valaki a kezébe nyomott egy pohár bort.

Ennivalótól roskadoztak a konyhapultok, érezni lehetett a frissen sütött kenyér és a grillezett csirke illatát.

Az a csirke reggel talán még az ólban rikácsolt, de Eve ebbe bele se akart gondolni.

Egy tányér került a kezébe, rajta három, az éhhalál szélén álló embernek elég finomsággal. Két kutya rohant ki elé, akiket két gyerek követett.

Sinead félrehúzta.

– Eldugtam az ajándékot, amit előre küldtél. Csak szólj, hogy mikor akarod átadni.

– Szerintem ezután az egész után.

– Akkor vigyük fel a szobátokba?

– Jaj, dehogy. Itt kell megkapnia. Mindenki itt van. Legalábbis azt hiszem, mindenki.

– Minden anyának a fia és a lánya. Nem tudtam eldönteni, hogy négyszemközt szeretnéd vagy sem.

– Nem, ez… a családra tartozik. Családi ügy.

Sinead zöld szeme ellágyult és megpuszilta Eve-et.

– Nagyon hálás vagyok érted. Még ha nem is mondom gyakran, de nagyon hálás vagyok. Most pedig keressünk egy széket, hogy nyugodtan egyél. Adj helyet, Liam, a mi Eve-ünknek hosszabb a lába, mint neked.

Így a hosszú lábú, rövid, barna hajú és whiskey-szemű nyomozó helyet foglalt a hangos kavalkád közepén, ami még New York őrült forgalmával is vetekedett.

Ő sohasem tudta, mi az a család, neki csak erőszak és megaláztatás jutott. Ebből kovácsolta a karrierjét, melyben kiállt a halottak mellett, a halottakért. Viszont azóta lett családja – egy család, ami sokszor az akarata ellenére köréje gyűlt emberekből állt – odahaza New Yorkban.

Amellett itt is, ebben az ír farmházban.

A zűrzavar közepette elkapta Roarke tekintetét. Amikor a férje egy gyors köszöntőre emelte a poharát, viszonozta a gesztust.

• • •

Nem tervezte el előre, hogyan adja át a férjének az évfordulós ajándékát, még abban sem volt biztos, hogy meg tudja csinálni, elvégre ő találta ki az egészet.

Viszont egyszerűen nem érezte helyesnek, hogy Görögországban, négyszemközt kerítsen sort az alkalomra.

A lakomát követő pillanat tűnt a legmegfelelőbbnek, amikor a család szétszéledt a nappaliban, az étkezőben és a konyhában, a kutya kényelmesen hortyogott, ringatták a csecsemőt és Roarke dédnagyanyja kötögetni kezdett.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Sinead, miközben átmentek a társalgóba és odaléptek az almáriumhoz. – Nem láttam, bele sem pillantottam, pedig nagy volt a kísértés, de ismerem az ötleted és biztosra veszem, hogy sok könnycsepp kicsordul. A sajátomat is beleértve.

– Szerintem így sokkal többet jelent majd neki.

Legalábbis ebben reménykedett.

Odavitte a barna papírba csomagolt ajándékot Roarke-hoz, aki épp a juhokkal kapcsolatos tennivalókról beszélgetett az unokaöccsével.

– Csak pár napot késtem… ha esetleg azt hinnéd, hogy megfeledkeztem róla.

Tudta, hogy meglepte a férjét – pedig ez csak ritkán sikerült –, amikor átadta neki a hosszú, széles csomagot.

– Nem nyitnád ki végre? – kérte ellentmondást nem tűrő hangon Sean. – Mamó még csak célozni sem volt hajlandó arra, hogy mi rejtőzik benne.

– Akkor úgy lesz a legjobb, ha máris kiderítjük.

Még több családtag gyűlt köréjük, miközben Roarke eltávolította a barna papírt.

A csomagban megtalálta az egész családot.

A festményen látszott a farmház, a hegyek, a háttérben pedig a rétek és mezők. Az emberek egy csoportban álltak – az egész eszement népség, a fiatalok és az öregek, karjukon a babákkal. Eve és Roarke alakja középre került.

Sinead Roarke jobb válla mögül nézett előre. Roarke anyja, aki már nagyon régen meghalt, a bal válla mögül.

– Ez a sokadalom mi vagyunk. Az ott a nénikém, mamó? Siobahn?

– Igen, ő az. A mi Siobahnunk. Ez gyönyörű. Ragyogó – fordult meg Sinead, és a férje vállára hajtotta a fejét. – Én is rajta vagyok, Robbie.

– Ez… Eve – nézett fel Roarke a feleségére, és csodás, kék szemében látszott, hogy mennyire mélyen megérintette az ajándék. – Nincs rá szavam – nyúlt Eve keze után. – Summerset is rákerült.

– Hát – rántotta meg Eve a vállát. – Yancy festette.

– Látom, szignálta is. Nem is lehetne becsesebb a számomra. Hogy tudtad elintézni?

– Sinead küldött fényképeket, Yancy meg kitalálta hozzá a többit.

– Add csak ide, fiam – vette ki Roarke kezéből a képet Robbie. – Utána meg állj fel, és csókold meg a feleséged.

– Azt is fogom tenni. Észvesztően szeretlek.

Amikor elcsattant a csók, az egész család üdvrivalgásban tört ki. Majd közelebb húzódtak, hogy mindenki alaposan megnézze a festményt.

• • •

Lehettek fiatalok vagy öregek, az írek alaposan belehasítottak a mulatsággal az éjszakába. Szólt a zene – ami együtt járt a hangos énekléssel és a tánccal –, rengeteg sör, bor, whiskey és még több étel fogyott. Mivel az égen látott kék folt egyre nagyobbra nőtt, a társaság a szabad ég alatt, hold- és csillagfény mellett szórakozott.

Amikor Eve szerét ejtette, hogy leüljön egy kis időre – remélhetőleg elég távol a többiektől ahhoz, hogy senki ne akarja újra táncba vinni –, Sean mellé telepedett egy tányér süteménnyel, amit itt következetesen sütinek becéztek.

– Tetszett az ügyed, ahol elvitték a kislányokat és bezárták őket abba a rettenetes iskolába. Mármint nem az tetszett, hogy bezárták őket – pontosította a mondandóját –, hanem az, ahogy kijutottak.

– Honnan tudsz erről?

– Ó, az internetről – felelt könnyedén Sean, ahogy beleharapott egy sütibe. – Meg aztán mindenfelé beszéltek róla, még Tullában is. Apám maga mondta, mennyire büszke a mi Eve-ünkre, hogy megmentette azokat a szerencsétlen kislányokat a rettenetes végzetüktől, és akik bántották őket, alaposan megkapták a magukét.

– Ez utóbbiban is volt némi részem.

– Igen, hát persze. A rendőrségen te vagy a főnök, és ugye milyen remek volt találkozni velük, amikor legutóbb jöttél? Na, szóval amikor elkaptad a rosszakat, megbénítottál közülük valakit?

Mi a fene? – gondolta Eve, és vett egy sütit a tányérról.

– Ami azt illeti.

– Ragyogó. Meg is érdemelték. Még ennél is többet érdemeltek volna. És volt alkalmad arra, hogy… – csapott öklével a levegőbe Sean. – Jó alaposan?

– Aha, bevittem egypárat.

– Akárcsak Roarke. Biztosra veszem, hogy démonként harcolt.

– Megvan a stílusa.

– Aki tavasszal idejött, bántani akarta mamót és mindenkit, akit csak tud közülünk – felhőzte el Sean csillogó tekintetét a harag, amit Eve nemcsak megértett, de tisztelt is. – Azért jött, hogy bántsa mamót, és rajta keresztül Roarke-ot is bántsa.

– Soha többé nem árthat már sem a mamódnak, sem másoknak.

– Így igaz, mert lecsuktad. Szerintem nem gazdálkodó leszek, pedig szeretem a birtokot. Amikor erre gondolok, az jár az eszemben, hogy én is embereket szeretnék lecsukni… persze csak a rosszakat.

– Ez sokkal több ennél, öcsi.

– Persze, tudom én, hogy több. Az embert kiképzik, hogy képes legyen másokat megvédeni, és esküt is kell tenni. Ezért szeretek olvasni az ügyeidről. Még azt a videót is megnéztem rólad, Roarke-ról és a klónokról – nézett körül zöld Brody-szemével a gyerek. – Tulla nyugis hely, de még az ilyen nyugis helyeken is meg kell védeni az embereket, nem igaz? Láttam tavaly a halott lányt, aki nem kapott idejében védelmet. Errefelé is történnek dolgok. Szóval azt hiszem, nyomozó leszek, aki szeret gazdálkodni.

– Így mindent megkapsz, ami tetszik.

A gyerek gyorsan biccentett.

– Szerintem is.

Eve belegondolt, hogy ő is ennyi idős lehetett, talán valamivel még fiatalabb, amikor elhatározta, hogy nyomozó lesz belőle. Hála istennek a gyereket más vezérelte, de a céljuk megegyezett.

– Esetleg amikor hálaadáskor New Yorkba jössz, bevihetlek a kapitányságra.

Seannak nem egyszerűen az arca ragyogott fel. Inkább az egész teste.

– Komolyan mondod?

– Attól függ, lesz-e éppen nyitott ügyem, és…

– Egyáltalán nem fogok zavarni. Beszéltem Feeney századossal, amikor itt járt. Esetleg az ENyÜ-t is megnézhetem? Annyira szupernek látszott a videóban.

A kelleténél több bor meg pihenés és máris sarokba szorított, gondolta Eve.

– Megpróbáljuk összehozni.

– Ezt el kell mondanom apusnak!

Miután a gyerek felpattant és elviharzott, Roarke foglalta el a helyét.

– Mit műveltél? A jelek szerint korán elhoztad neki a karácsonyt.

– Valahogy kicsúszott a számon, hogy beviszem a kapitányságra, amikor hálaadáskor meglátogatnak.

Roarke felnevetett és megpuszilta az arcát, mire Eve megrázta a fejét.

– Minden hájjal megkent kölyök. Az egész társaság ilyen, ha arról van szó – emelte fel Eve a borát, és miközben újra arra gondolt, hogy mi a fene, ivott egy kortyot. – A fiatalkori önmagamra emlékeztet. Persze a rám nehezedő teher nélkül. Mindegy – rántott egyet a vállán. – Követi az ügyeimet az interneten.

– Ez csak természetes. Hatalmas hős vagy a szemében.

– Ha nyomozó akar lenni, meg kell tanulnia különbséget tenni a rendőr és a hős között.

– Az én szememben a kettő egy és ugyanaz – fogta meg Roarke a felesége kezét. – A festmény, Eve.

Eve elégedetten mosolygott.

– Betalált.

– Teljesen letaglóztál. Hogy jutott az eszedbe?

– Fel kellett tennem magamnak a kérdést, mit adjak annak az embernek, akinek ha valamije nincs meg, akkor csak azért nincs, mert még nem jutott az eszébe megszerezni. De amikor az eszébe jut, azonnal megszerzi. Éppen ezért az ajándéknak személyesnek kellett lennie. Időrendbe állítva a dolgokat, Summerset rád talált, utána egymásra találtunk, végül megtaláltad a többieket – hajtotta fejét a férje vállára Eve. – Emlékszel, amikor a közös irodában kiosztottad az ajándékba adott varázsmellényeket? Akkor te is letaglóztál engem. Illünk egymáshoz. Tudjuk, mi a fontos a másiknak.

– Később is lesz időtök enyelegni – rohant oda hozzájuk Robbie, és felrángatta Eve-et. – Megint táncolni akarok veled, rokon.

Eve már harmadjára gondolta, hogy mi a fene, és beállt a táncba.

• • •

Ragyogó napsütésre ébredt, de teljesen egyedül. Az ágy melletti asztalkán egy memokocka állt. Amikor aktiválta, Roarke hangja szólalt meg belőle.

Kimegyek a földekre. A lenti konyhában találsz kávét és reggelit, ha felkelsz.

Mivel kávéról esett szó, Eve azonnal kipattant az ágyból.

A zuhany a közelébe sem ért az otthoni, multifúvókás zuhanykabinnak és a görög villa luxusát sem tudta megközelíteni, de azért tisztességesen elvégezte a dolgát.

Magára rántotta a nadrágját, belebújt egy ingbe és kissé kótyagos fejjel automatikusan a fegyverövét kereste. Kellett néhány pillanat, hogy eszébe jusson: elzárta a bőröndjébe.

Kisétált a csendes – nem számítva az időnként felbőgő teheneket és bégető birkákat, amiket Eve igenis számításba vett – folyosóra.

Rálépett a recsegő lépcsőre. A levegőben csodás illatok terjengtek – a legcsodálatosabbnak mégis a kávé illatát érezte közülük.

– Jó reggelt, Eve. Hallottam, hogy felébredtél, és főztem neked egy friss adagot.

– Kösz – markolta meg Eve a bögrét, mialatt Sinead, aki ezúttal kötényt kötött maga elé és vörös haját is feltűzte, egy serpenyőt melegített a tűzhelyen.

– Roarke saját keveréke, úgyhogy ne aggódj. Azt is elárulta, hogy a kávé volt az első ajándék, amit neked adott.

– Aha. Ügyesen megkerülte a védelmi vonalakat.

– Roarke mindig is ravasz volt. Na, felkészültél a hamisítatlan ír reggelire?

– A tegnap este után szerintem egy hétig is kibírnám evés nélkül, de tegyünk egy próbát.

– Azt ugyanúgy letáncoltad, ahogy én is. Kezdhetnéd mondjuk a szódabikarbónás kenyérrel. Teleraktam ribiszkével és ma reggel sütöttem.

– Akkor ennek éreztem az illatát. Még emlékszem rá a múlt évből.

Időközben a sült hús is csatlakozott az illatkórushoz.

Eve helyet foglalt a konyhaasztal mellett. Nagyon furcsának találta, hogy csak ül, miközben egy másik ember főz. Sinead háztartásában nem volt AutoSéf, de ez így tűnt helyénvalónak.

– Roarke kiment a földekre?

– Úgy ám, még csak nógatni sem kellett… és az ő hibája, hogy korán kelő. Mint minden Brody.

– Komolyan? Szinte minden nap hajnal előtt ébred. ’Linkértekezlet, holoértekezlet valakivel a Föld túloldaláról.

– Igen. Szerintem bennünk él a földműves.

– Roarke-ban nehéz észrevenni a földművest.

Sinead hátramosolygott a válla felett.

– Ő is szánt, vet, gondozza a termést és a végén bőségesen arat.

– Így is lehet mondani – kortyolt bele Eve a kávéjába. – Aha, így is lehet mondani.

– Te pedig őrzöd a földet és azokat, akik rajta dolgoznak, miközben visszarettented a ragadozókat. Remekül illetek egymáshoz.

Sinead egy gyors mozdulattal Eve elé helyezett egy tányért.

– Még ma is magam előtt látom az arcát, amikor először kopogott be az ajtómon. A bánatot a szemében… ami éppen olyan, mint a testvéremé. Persze Siobahn szeme is pontosan olyan zöld volt, mint az enyém, de a csillogása, a formája… A testvérem fia. Azt is magam előtt látom, milyen volt az arca, amikor leszálltál a mezőn. Abból, ahogy rád nézett, rögtön tudtam, megtalálta azt a szerelmet, amit az anyja csak keresett – tette félre a konyharuhát. – Nem tudom, beszélhetek-e neked arról, ami a fejemben kavarog.

– Hogyne beszélhetnél. Van valami baj?

– Nem a jelennel, hanem a múlttal. Hozok magamnak egy teát, és leülök melléd, amíg reggelizel.

Sinead nem siette el, és Eve érezte rajta, mennyire feszült.

– Szerintem ez a legjobb alkalom, hogy előhozakodjak azzal, ami aggaszt, elvégre négyszemközt vagyunk – foglalt végül helyet és felsóhajtott. – Nem harcoltunk érte, nem harcoltunk a mi Roarke-unkért. Csak egy kisbaba volt, és Patrick Roarke-kal kellett volna szembeszállnunk. A testvérem fia volt, mégsem harcoltunk érte.

Eve evett. Úgy gondolta, ezzel is csökkenti a feszültséget.

– Én nem így hallottam. Patrick Roarke kis híján végzett a bátyáddal, amikor elment Dublinba, hogy megpróbálja kideríteni, mi történt a testvéreddel.

– Megtette, édes Jézus, valóban megtette és figyelmeztetett bennünket, hogy mindnyájan csúnyán fogjuk végezni, ha megismételjük. Nehéz idők jártak, és azokban a nehéz időkben Patrick Roarke a markában és a zsebében tartott minden rendőrt. Ennek ellenére tudtunk a babáról, mégis ráhagytuk. Ráhagytuk Siobahn fiát. Ahogy telt az idő, úgy gondoltuk, a magam részéről komolyan hittem is benne, hogy Roarke tud rólunk, tud az anyjáról. Az idő tovább telt, és nem sokkal az eset megtörténte után a fülünkbe jutott, hogy Patrick Roarke halott. A gyerekeimre gondoltam, akik nem sokkal voltak fiatalabbak a testvérem gyerekeinél.

– Azt hitted, hogy tud rólatok – mondta Eve, miközben Sinead a teájába bámult. – Ha fel akarta volna venni veletek a kapcsolatot, akkor megteszi, hiszen Patrick Roarke már nem állt az útjába. Arra gondoltál, mert miért is gondoltál volna másra, hogy meg kell védened a saját családod.

Sinead szeme megtelt könnyel, de nem engedte, hogy kicsorduljanak. Ivott egy korty teát, összeszedte magát és folytatta.

– Ahogy telt az idő, én is ebből merítettem némi megnyugvást. Hallottunk Roarke-ról, a fiatalemberről, aki vagyonokat keresett, meg a szóbeszédet, hogy talán nem is egészen törvényesen. Hallottunk az életéről New Yorkban. Egyfajta birodalmat épített, igaz?

– Nem igazán „egyfajta” birodalmat.

– Amikor hagytam csapongani a gondolataimat, akkor akörül forogtak, vajon miféle ember lehet? Olyan, mint az apja? Kegyetlen, szívtelen gyilkos? Láttam róla egy képet valami elegáns helyen, ahogy egy gyönyörű nőt tartott a karjaiban. Azt kerestem: hol van Siobahn, hol a testvérem ebben az emberben? Mert, tudod, nem láttam őt benne. Egy’talán nem láttam, és így könnyebb volt félrefordítani a fejem és elengedni – sóhajtott fel ismét. – Utána egy olyan képet is láttam, ahol már veled volt, egy komoly tekintetű rendőrnővel. Aki nem ragyogott úgy, mint a többiek, mégis a magam részéről sokkal emlékezetesebbnek találtam. Néztem a képet és az járt a fejemben: igen, ez az, van benne valami kevés a testvéremből. Ki lehet ez a nő, aki kihozta belőle Siobahnt?

– Siobahn mindig is ott élt benne, Sinead.

A zöld Brody-szemek könnyben úsztak.

– Most már én is tudom. Szerintem abban a pillanatban rádöbbentem, hogy ajtót nyitottam neki. Csakhogy…

– Ajtót nyitottál neki – szakította félbe Eve. – Beengedted. Családot adtál neki. A sajnálkozás ebben az esetben nemcsak, hogy értelmetlen, de hatalmas hiba is.

– Hagytuk elmenni.

– Befogadtátok – javította ki Eve –, amikor szüksége volt rátok, és kinyitottátok előtte azt az ajtót, aminek még a létezéséről sem tudott. Amiről azt hitte, hogy az arcába fogjátok vágni. A Dublinban töltött évek és az a rohadék Patrick Roarke formálták olyan emberré, amilyen végül lett. Sajnálod, amit megtettél és amit nem tettél meg? Akkor azt is sajnálod, amivé Roarke vált.

Sinead kipislogta szeméből a könnyeket és hátradőlt.

– Ez most nagyon ír volt tőled.

– Komolyan? – tüntette el a reggelije maradékát egy vállrándítás kíséretében Eve. – Szerintem egyszerűen csak logikus.

– Látszik, milyen nagyon szereted.

– Roarke egyszerre bonyolult, bosszantó, arrogáns, elbűvölő és nagylelkű ember. Még akkor is nagyon szeretem, amikor felbosszant. Ami elég rendszeresen megesik. Mégis. Tudod, mit kaptam tőle az évfordulónkra?

Sinead elmosolyodott és letörölt egy könnycseppet, ami valahogy mégis utat talált az arcán.

– Reméltem, hogy elmondod vagy megmutatod. El tudom képzelni, milyen káprázatosan nagyszerű lehet.

– Számomra az is. Kutatott és sikerült kifejlesztenie valamit, amit Pillepajzsnak nevezett el. Ez nem más, mint egy könnyű, hajlékony testpáncél, ami hordható kabátbélésként, zakóként, mellényként, de egyenruhaként is. Felszerelte vele az egész irodámat. A következő körben pedig a NYPSD-re kerül majd sor.

Sinead egy pillanatig nem szólt egy szót sem.

– Szeret téged. Nagyon szeret.

– Aha, és tudod, mit? Sohasem jöttem rá, hogy miért, ezért inkább megtanultam elfogadni. Az ember sohasem tudhatja meg, hogy „mi lett volna, ha”, Sinead, ezért felesleges a megbánás. Ráadásul úgy még csak tiszteletet sem tanúsítasz az irányába. Siobahn fia ilyen.

– Nagy terhet vettél le a szívemről. Ez az igazság.

– Akkor jó, mert annak a tehernek nem volt ott semmi keresnivalója.

– Nagy dolog ezt tőled hallani. Ránk bíztad Roarke-ot – mondta Sinead, majd elkerekedett a szeme és ujjával a levegőbe bökött. – Értem már! Előtte rákerestél, hogy kik vagyunk.

– Elvégre nyomozó vagyok – felelt egyszerűen Eve. – Vigyázz, mert Sean is ebbe az irányba kacsintgat.

– Nagyon úgy tűnik. Nyomoztál… nyomoztál utánunk?

– Utánatok néztem. Mindegyikőtök után. Pedig pokolian sokan vagytok – tolta félre Eve a tányérját. – Rendkívüli a családod.

– Most már még rendkívülibb. Megismétlem – ragadta meg Eve kezét Sinead. – Roppant hálás vagyok neked és érted, Eve.

– Roarke kint jár a földeken és talán most lép tehénszarba az ötezer dolláros cipőjében.

– Jesszuska, azért csak nem került annyiba.

– Óvatos becslés szerint – állt fel Eve, és töltött magának egy újabb bögre kávét. – Mondjuk ez a gondolat egészen feldobja a napomat. Szóval én is hálás vagyok neked.

– Arra gondoltam, hogy kimegyek és vágok néhány szál virágot. A beszélgetésünknek hála egészen megkönnyebbültem. Nem kísérsz el?

– Nem megyünk tehenek közelébe?

– Jó nagy távolságot fogunk tőlük tartani.

– Akkor benne vagyok.

• • •

Még magát Eve-et is meglepte, mennyire élvezte azt a néhány napot az ír birtokon, nem messze a vad, ír partoktól. Boldoggá tették ezek az emberek. Még a kutyák és macskák jelenlétét is normálisnak, hovatovább elfogadhatónak érezte.

A háztól kőhajításnyira ballagó teheneket és birkákat? Azokat már nem annyira, de megtanulta átaludni a kakas kitartó kukorékolását és tisztes távolságot tartott a gazdaságban élő többi állattól.

Másfelől Roarke azonnal belevetette magát a vidéki életbe, ötezer dolláros cipőjében trappolt a földeken – az a pár már sohasem lesz olyan, mint új korában –, és zabolátlan gépezeteket vezetett.

Amikor látta tehenet fejni, Eve komolyan elgondolkodott, mikortól számít túlzásnak az ilyen viselkedés.

Gépek végezték a munka oroszlánrészét, de az embernek is ott kellett lennie a közelben. Ráadásul Roarke látni szerette volna, hogyan folyik a munka a hagyományos módszerekkel, és ezzel a kíváncsiságával teljesen lenyűgözte a bácsikáját.

Eve megállt a pajta ajtajában, tisztes távolban a kérődző óriástól és onnan nézte, ahogy az ismert világegyetem leggazdagabb embere egy háromlábú zsámolyon kuporog az állat roppant hátsó fertályánál.

Mint mindig, amikor dolgozott, Roarke most is hátrakötötte a haját és ügyes, elegáns kezével rángatta a tehén mellét. Egy akkora mellet, aminek Eve határozott véleménye szerint semmi keresnivalója nem akadt a civilizált világban.

Amikor tej fröccsent a sajtárba, erővel kellett visszafognia a rátörő borzongást. Roarke viszont éppen ellenkezőleg: vigyorgott és élvezettel folytatta a fejést.

– Te is kipróbálod, Eve? A mi Gerie-nk kezes, mint a bárány.

– Nem létezik. Nem. Soha – ráadásul Eve már hallotta, milyen hangokat adnak ki a bárányok, és egyáltalán nem tartotta őket kezesnek.

– Pedig nagyon megnyugtató – biztatta Roarke.

– Azt elhiszem. Melyik férfi ne akarná rátenni a kezét arra a gigantikus cicire?

Amikor Robbie harsogva felnevetett, Eve hátralépett.

– Inkább magatokra hagylak benneteket.

Mire letelt a három hét, Eve úgy vélte, mindent kihoztak a nyaralásból, amit lehetett, sőt még annál is többet. A nyugodt, napfényben úszó Görögországból és a nyugodt, zöldben úszó Írországból egyaránt.

Ráadásul a teheneket leszámítva minden egyes pillanatát élvezte.

MÁSODIK FEJEZET

Az érkezés New Yorkba egyet jelentett a zajjal, a fullasztóan párás hőséggel, a zűrzavarral, a rémítő közlekedéssel és a járdán hömpölygő embertömeggel.

Tökéletes üdvözlés. Eve imádta a város minden egyes mocskos vagy csillogó, durva vagy szívélyes, elegáns vagy alantas négyzethüvelykjét.

– Jó volt. Minden úgy volt jó, ahogy történt. Mint ahogy ez is jó.

– Mindig otthon a legjobb.

Roarke olyan magától értetődő könnyedséggel vezetett a forgalom megállok-elindulok ritmusában, mint ahogy azt az átkozott tehenet fejte. A csomagjukat már előre küldték, így kicsivel több időt tölthettek kettesben.

– Ráadásul a vasárnapi hazatérés azt jelenti, hogy holnapig egyikünknek sincs semmi dolga. A magam részéről pizzára szavazok, rengeteg borra, utána popcornra és egy videóra és rengeteg szexre.

– Még most is?

– Az utolsó pillanatig ki akarom élvezni a vakációt.

– Minden szavaddal tökéletesen egyetértek.

Áthajtva a kapun Eve újra megcsodálta a kisebb és nagyobb tornyokat, a házat, amit Roarke épített, a gyepszőnyeget, a nyáriasan zöldellő fákat, a színpompás virágokat és bokrokat.

– Aha, tényleg otthon a legjobb.

Eve még akkor is így gondolta, amikor belépve szembetalálták magukat a szokásos, gyászfekete öltözékét viselő Summersettel. Galahad ott ült mellette, de nem kocogott az érkezők elé és nem üdvözölte, csak mogorván méregette őket.

Eve leguggolt.

– Ne csináld már, tudom, hogy hiányoztam.

Galahad szántszándékkal félrefordította a fejét, majd vissza, végül úgy vonult oda a gazdájához, mint aki hatalmas kegyben részesíti.

Ám amikor megkapta Eve-től az első, hosszú simogatást, dorombolni kezdett és kövér testével a térdéhez dörgölőzött.

– Isten hozott benneteket – szólalt meg Summerset. – Látszik rajtatok, mennyire jót tett a távollét.

– Ahogy mondod. Itt is minden rendben?

– Igen, rendben. Remélem, a családod is jól érzi magát.

– Remekül vannak és a jókívánságaikat küldik.

– A feladott csomagjaitok az emeleten várnak. Kivéve a hadnagy ajándékát – mutatott Summerset a nagy szalon felé. – Ahogy kívántad.

Roarke kézen fogta Eve-et és beléptek a szalonba.

A festmény kitüntetett helyen lógott, a kandalló felett.

Eve meglepetten fordult a férje felé.

– Ide? Biztos vagy benne?

– Személyes, de nem magántermészetű. A családot ábrázolja, szóval igen, biztos vagyok benne.

– Ez roppant becses ajándék. Büszke vagyok rá, hogy rajta lehetek – tette hozzá Summerset.

Eve csak megvonta a vállát.

– Maga az igazi apja, szóval… – emelte fel a macskát. – Látod? Téged sem hagytunk le róla.

A festett Galahad kövéren, mégis méltóságteljesen ült Eve és Roarke között.

– Felmegyek és kipakolok – jelentette ki Eve, ennek ellenére elidőzött még egy pillanatot. – Jól néz ki itt.

Letette a macskát, aki a lába mellett kocogott fel az emeletre. Amint belépett a hálószobába, az állat egyenesen az ágy felé iramodott, felugrott rá és kényelmesen elheveredett.

Szemmel láthatóan mindent megbocsátott.

Eve leült mellé és megvakarta a hasát.

– Te is hiányoztál nekem. A görög villa neked is tetszett volna. Szereted a luxust. A birtok viszont egyáltalán nem, hidd el nekem. Először is túl sok vetélytársad kószált mindenfelé… kutyák és macskák. Az odakint is túl sok volt a te ízlésednek, tele óriási tehenekkel és őrült tekintetű birkákkal. Te városi macska vagy, haver. Ezt el kell fogadnod.

– Mindnyájan városlakók vagyunk – helyeselt Roarke. – El sem tudom képzelni, milyen lehet minden áldott nap azzal foglalkozni, amivel a család. Rövid ideig szórakoztatónak találtam, hogy segítek, de egy gazdálkodó élete? Kemény. Ennek ellenére ők szeretik.

Amikor leült, Galahad feléje fordította a fejét.

Kipakoltak, miközben hallgatólagos megegyezéssel mindketten távol maradtak a dolgozószobájuktól és a naplemente fényében pizzát ettek az udvaron.

– Akár neki is láthatnánk annak a popcornnak és videónak – dőlt hátra Eve, és ivott egy korty bort. – Mindjárt kilenc óra, de valahogy nem érzem az időt.

– Már megint a Föld forgásánál és a Nap körüli útjánál tartunk.

– Aha, ezt helyre kellene hoznod. Mondjuk átugorhatjuk a dolgot, és következhet rögtön a szex.

– Hogy tudnék ezzel vitába szállni?

– Sejtettem, hogy megkapom a szavazatod – hunyta le Eve a szemét, és az éjszaka felé fordította az arcát. – Holnap rengeteg dolgom lesz, hogy behozzam a lemaradást és utolérjem magam. Akárcsak neked.

– Ezt az árat meg kell fizetnünk.

– Megérte. Hiányzott a macska és a New York-i pizza, de megérte. Mikor kezdődik az első tárgyalásod?

Roarke a feleségére mosolygott.

– Még aludni fogsz.

– Gondoltam. Akkor menjünk és koronázzuk meg a vakációt.

Besétáltak a házba és felmentek a hálószobába, ahol a macska már elfoglalta az ágyat.

– Van, ami sohasem változik – jegyezte meg Eve.

Amikor egymás felé fordultak, az öltözőasztalon hagyott kommunikátora jelezni kezdett.

– Nem. Az már egyszer biztos.

– Mi a fene? Csak reggel nyolckor lépek szolgálatba – kapta fel Eve a készüléket. – Itt Dallas.

Eve Dallas hadnagy, itt a központ. Donald Webster hadnagy hivatalos kérését közvetítem. Gyanús haláleset történt. A cím Leonard Street 14., 321-es lakás. Fogadja az értesítést mint a nyomozás vezetője?

– A francba. Rendben. Fogadom. Dallas, vége – nézett vissza Roarke-ra. – Nem tudom, miért, de Webster nem kérné, ha nem lenne fontos.

– Értem. Én vezetek, és nehogy azt hidd, hogy azért akarlak elkísérni, mert egyszer megpróbált rád mozdulni, ráadásul a mi házunkban. Azt már lezártam. Tekintsük ezt inkább a vakációnk másféle megkoronázásának.

– Rendben – csatolta fel Eve a fegyverövét, amit a reggelre gondolva korábban kikészített az öltözőasztalkára. – Mi a fene dolga lehet a Belső Nyomozati Ügyosztálynak egy gyanús halálesettel?

– Felteszem, nemsokára kiderül.

Eve magához vette a jelvényét, a ’linkjét és a többi apróságot, amit mindig a zsebeiben hordott.

– Amíg vezetsz, utánanézek, ki élt és feltehetően halt meg az adott címen.

A macskát otthagyták az ágyon és kimentek a kocsihoz, amit Roarke távirányítással már előhívott a garázsból. Miközben a férje a gázpedálra lépett és kihajtott a kapun, Eve előhúzta a zsebszámítógépét és elindította a keresést.

– A francba. A francba. Az ingatlan tulajdonosai Martin és Elizabeth Greenleaf, előbbi a Belső Nyomozati Ügyosztály nyugdíjasa. A férfit egy kicsit még ismerem is… jobban mondva talán már csak ismertem. Webster guruja vagy mentora, egyfajta apafigura a számára. Tudom, hogy nagyon kedvelték egymást. Szoros kapcsolatot ápolt Greenleaffel és a feleségével.

– Azért kért téged, mert elmondásod szerint fontos az ügy. Felteszem, ha egyszerűen csak felhív, ez a felkérés nem lenne hivatalos.

– Aha, aha. Még így is feszegeti a kereteket. Márpedig természetes ok vagy baleset miatt Webster nem tenne ilyet. Vagy mégis – gondolkodott hangosan Eve. – Éppen azért, mert közel álltak egymáshoz, és egyszerűen így reagál a hírre.

– Majd kideríted.

– Aha – fordult ismét a férje felé Eve. – Üdvözöllek a pokolban. Vagyis itthon.

– Azért mégiscsak ez az otthonunk és az életünk, nem igaz? Ez a munkánk, ezek vagyunk. A magam részéről nem cserélném el semmiért. Na, és te?

– Én sem – vágta rá Eve, mert ezt könnyen el tudta dönteni. – Arra viszont nem számítottam, hogy érkezés után egyenesen fejest ugrok egy gyilkosságba. Márpedig Webster nem engem kér, különösen így, ha nem gyilkosság történt. Ráadásul nem hagyhatom, hogy befolyásoljanak a megérzései vagy az érzelmei.

– Ezt neki is tudnia kell, nem igaz?

– De igen. A francba, a francba. Greenleaf százados vagy a felesége. Esetleg valaki más a házukban. Ez utóbbi viszont nem igazán valószínű.

– Miért nem?

– Annyit tudok Greenleafről, hogy szabályok szerint élte az életét, és szentnek tartotta ezeket a szabályokat. Nem tért el tőlük. Most ezt is el kell felejtenem, és tiszta lappal kezdeni a munkát. Így kell lennie.

– Webster sokszor utazott a Földön kívülre.

– Ezt nem tudtam.

– Ne szédíts. Az Olympuson töltötte az idejét Darcia Angelo társaságában. Az Olympus lényegében a tiéd, és Darcia ott a legjobb rendőröd. Tudtad.

– Darcia végzi a munkáját, ráadásul nagyon is jól. A szabadidejét pedig úgy tölti, ahogy jólesik. Igen, Webster valóban gyakran meglátogatta. Összejöttek, de ezt a saját szemünkkel is láttuk.

– Nagyon is gyorsan összejöttek.

Roarke meglepetten pillantott a feleségére.

– Miért, mi ketten nem?

Eve megvonta a vállát.

– Mondhatni. Jó, oké. Figyelj, szükségem lesz rá, hogy most te legyél Peabody – kérte Eve a társára utalva. – Vagy segítened kell, ha arra van szükségem, vagy távol tartanod Webstert, hogy ne legyen láb alatt. Meg tudod csinálni ezt a részét anélkül, hogy pofon vered?

– Eltelt némi idő azóta, hogy behúztam neki az arcába vagy máshová – felelt könnyedén Roarke. – Már kibékültünk egymással.

– Nagyszerű – könnyebbült meg Eve, amikor befordultak a Leonardra. – Járőröket is hívott. Jól tette. Követi az eljárásrendet és biztosítja a helyszínt.

– Hozom a csomagtartóból a helyszínelő készleted és átmegyek Peabodyba.

Eve látta, hogy rendes, masszív, a Városi Forradalom előtt felhúzott téglaépület áll a megadott címen. A környék is tisztességes, a bejáratot pedig jó minőségű biztonsági rendszer védi. Ami előtt most egy járőr posztolt.

Eve fellépdelt az ajtóhoz vezető néhány lépcsőn, és felmutatta a jelvényét.

– Hadnagy.

– Mit tudunk, járőr?

– A társammal a kilenc-tizenegy riasztására érkeztünk, amit Webster hadnagy értesített. A mentőket is hívták, de az áldozat már a helyszínen életét vesztette. Webster hadnagytól azt a parancsot kaptam, hogy őrizzem a bejáratot, miközben a társam odabent felügyeli a hadnaggyal, hogy a helyszín érintetlen maradjon. Az áldozat férfi, a hetvenes éveinek a derekán járhat és az íróasztala mögött ül egy dolgozószobának berendezett helyiségben. Erőszakos behatolásnak nincs szemmel látható nyoma.

– Maradjon a helyén.

Eve bement, mindössze egyetlen pillantást vesztegetett a felvonóra, és máris nekieredt a lépcsőnek.

– Eléggé észnél volt ahhoz, hogy az egyik egyenruhást maga mellett tartsa a helyszínen – jegyezte meg. – Mondjuk jobb lett volna, ha a riasztást követően távozik, de így sem rossz.

– Ráadásul ahhoz is eléggé észnél volt, hogy téged kérjen, ha már egyszer bűncselekményre gyanakszik.

– Majd meglátjuk.

A harmadik emeletre érve Eve megkereste a lakásajtót. Látta, hogy kamerát szereltek fölé – elvégre Greenleaf rendőr volt –, és a zárakat is megerősítették. Megnyomta a csengőgombot.

Webster fogadta, és Eve azonnal arra gondolt: a francba. Teljesen összetört.

Világoskék szemében nem látszott más, csak bánat és kétségbeesés. A testbeszéde arról árulkodott, hogy minden erejét össze kell szednie ahhoz, hogy ne omoljon össze. Barna haja olyan borzasan meredezett minden irányba, mintha gereblyével fésülködött volna.

Kényelmes, hétköznapi ruhát viselt – vagyis munka után átöltözött, csak utána indult Greenleafhez.

– Dallas. A bocsánatodat kérem, de nekem most a legjobb kell. Martin a legjobbat érdemli.

– Oké. Húzódj a háttérbe, Webster.

– Bocsánat – mentegetőzött ismét Webster. – Roarke, nagyra értékelem, hogy te is eljöttél. Tudom, hogy még nem léptél szolgálatba, Dallas, csakhogy… első pillantásra öngyilkosságnak tűnik, de ezt amíg élek, nem veszem be. Még ha kétszer élnék, se venném be. El kell mondanom neked, hogy…

– Egyelőre ne mondj semmit – vágott közbe Eve, mint aki nincs tekintettel a másik gyászára, mert így kellett tennie. – Semmit. Most arra van szükségem, hogy állj félre az utamból. Majd beszélünk, miután megvizsgáltam a helyszínt és a holttestet.

– Csak annyit, hogy…

– Nem. Járőr, maradjon a szemtanú mellett. Merre találom a holttestet?

A járőr tett egy lépést előre, és mutatta.

– Erre, hadnagy. A mentősök megvizsgálták, de nem bolygatták meg a helyszínt. A társammal nagyjából négy perccel azután értünk ide, hogy a kilenc-tizenegyhez befutott a riasztás.

Egy rövid előtér vezetett a nappaliba. Egy mindenes asztalka állt benne. Eve észrevett rajta egy szatyrot, benne drága, érintetlen, hatos csomagolású sörrel.

– Nekem…

– Ne most – szólt rá Eve Websterre, és folytatta az útját. A nappaliban egy kanapét talált díszpárnákkal, mellette hátrahajtható támlájú fotelt, a falon képernyőt és virágokat ábrázoló képeket, a szék mellett pedig egy pár cipőt vett észre.

Rendezett, de nem kényszeresen. Látszik a lakáson, hogy régóta lakják.

Balról fél ember magas fal választotta le a konyhát és a szűkös étkezőt. Kétség sem fért hozzá, hogy ragyog a tisztaságtól, de Eve látta rajta, hogy ezt is rendszeresen használják, méghozzá jó ideje. A pulton egy tál nyári gyümölcs állt. A régi AutoSéf fölötti nyitott polcon bögrék sorakoztak, mellette tűzhely, rajta külön főzőlappal.

Nemrég talán valaki főzött is rajta.

Ahogy tett egy lépést előre, jobb kéz felől észrevette az aprócska hálószobát, amit dolgozószobának rendeztek be.

A feketére festett íróasztal mögött ült összeroskadva Greenleaf százados.

– Nekem…

– Később, Webster. Meg kell vizsgálnom a testet és a helyszínt, neked pedig ki kell ebből maradnod.

Roarke átnyújtotta a feleségének a helyszínelő készletet.

– Miért nem sétálunk inkább egyet? – fordult ezt követően Webster felé. – Közben mesélhetsz. A hadnagy meg csak tegye, ami a barátodnak a legjobb.

– Még nem hívtam fel Betht… a feleségét. Nem akartam…

Ezt hallva Eve megfordult.

– Ő most hol van?

– Csajos estére ment. Rendszeresen tartanak ilyet. Szerintem már fél kilenckor távozott.

– Oké, ezt most egyelőre hagyjuk. Sétáljatok egyet.

– Csak egyvalamit hadd mondjak, Dallas, hogy a fene enné meg. Tudom, minek néz ki a dolog, de nem az – áradt Webster minden ízéből a bánat. – Egyszerűen nem az.

– Hadd lássam a saját szememmel, hogy minek látszik. Utána majd beszélünk. Most viszont húzódj a háttérbe. Azt akarod, hogy álljak ki a barátodért? Akkor engedd, hogy végezzem a dolgomat.

Ezzel belépett a helyszínül szolgáló szobácskába, és hogy elejét vegye a további beszélgetésnek, becsukta az ajtót.

Greenleaf úgy ült a székében, mint aki csak szunyókál – habár őt már nem lehetett felébreszteni. A szék mellett a padlón egy rendőrségi bénító hevert, és Eve az égésnyomot is észrevette az idős ember nyakán.

Mély nyomok. Elég mélyek ahhoz, hogy felsértsék és megperzseljék a bőrt.

A fali képernyő a Mets és a Pirates összecsapását közvetítette. A hetedik játékrész végén 0:1-re állt a mérkőzés, a Pirates egyik játékosával az első bázison. Mivel a szék a képernyő felé fordult, logikusnak tűnt, hogy Greenleaf a játékot nézte, vagy legalábbis azt akarta nézni.

Az asztalon bekapcsolt számítógép állt. Képernyőjén a következő üzenettel:

Sajnálom, Beth, de egyszerűen nem bírom tovább. Túl sok jó rendőr életét és családját tettem tönkre. Az én hibám. Bocsáss meg nekem, mert én nem tudok megbocsátani magamnak.

– Aha, Webster, pontosan látom, minek néz ki.

Eve kinyitotta a helyszínelő készletét, hogy hivatalosan is azonosítsa a holttestet, és Greenleaf jobb hüvelykujját a leolvasóra szorította.

– Az áldozat Martin Greenleaf, a NYPSD Belső Nyomozati Ügyosztályának nyugdíjas századosa. Hetvenhat éves, ezen a lakcímen él – vette elő a műszereit. – A halál beálltának a pontos ideje huszonegy óra tizennyolc perc.

Leguggolt és a rögzítőjével felvételt készített a fegyverről.

– A széktől jobbra egy rendőrségi bénító hever a padlón. Az azonosító kódot eltávolították róla.

Megvizsgálta a fegyvert – teljes erőre állították –, majd elhelyezte az első jelet a takarítóknak.

– Az áldozat az ajtónak háttal, a fali képernyő felé fordulva ült a széken. A képernyőt és a számítógépet is bekapcsolt állapotban találtam. Nincs szemmel látható jele dulakodásnak, a testen nincsenek külsérelmi nyomok, leszámítva az égést, amit a teljes erőre állított bénító okozott, amikor a nyakához szorította vagy szorították.

Oldalt lépett, és más szögből is készített felvételt a helyszínről.

– Az áldozat órát visel a bal csuklóján és karikagyűrűt a bal keze középső ujján.

Óvatosan átnézte Greenleaf zsebeit.

– A nadrágja jobb első zsebében tartotta a tárcáját, benne… – pörgette át gyorsan – …igazolvány, jogosítvány, hitelkártya, négy fénykép, és… harminchat dollárnyi készpénz. Egy jelszóval védett ’link – tette hozzá, miután megpróbált belenézni a készülékbe –, meg egy bögre azonosítatlan, jeges ital a számítógép képernyőjétől jobbra – hajolt közelebb, és beleszagolt. – Teaillatú, a labor majd pontosan megállapítja a tartalmát. Továbbá egy alátétre állított, félig tele pohár.

Talán töltött némi bátorságot a teába. Csakhogy.

Miért készít egy öngyilkosságra készülő, nyugdíjas rendőr egy bögre teát magának és kezdi nézni a meccset, és miért a számítógépen írja meg a búcsúlevelét, amikor egy toll és egy köteg papír is ott hever az asztalon?

– A számítógép képernyőjéről leolvasható szöveg búcsúlevél látszatát kelti. A jelen információk alapján az áldozat egyedül tartózkodott a lakásban, amikor beállt a halál.

Nem ő az első rendőr, aki úgy fejezi be végleg a szolgálatot, hogy bénítót szorít a torkának, és nem is az utolsó, gondolta Eve.

Ennek ellenére minden túlságosan tiszta, túlságosan összevág, nem igaz? A búcsúlevél gyakorlatilag nem árul el semmit, és akkor végzett magával, amikor a felesége nem tartózkodott otthon. Régóta házas, fűzte tovább Eve a gondolatot. Azt akarta volna, hogy az asszony így találjon rá?

Végül úgy döntött, hogy ez a házasságuktól függ, szóval ezt a lehetőséget még tovább kell vizsgálni.

Az ablak csukva – csukva és zárva –, miközben zúgva dolgozik az öreg légkondicionáló. Ez adja az aláfestést a színes kommentárnak.

Háttal ül az ajtónak. A képernyő meccset közvetít. A bögrében feltehetőleg tea, amiben olvad a jég.

Átnézte az íróasztalt és megtalálta a százados határidőnaplóját. Az elkövetkező hetekre sok találkozót megbeszélt és egy megjegyzést is tett, hogy vegyen a feleségének virágot – tíz nap múlva ünnepelték a házassági évfordulójukat, melynek alkalmából asztalt is foglalt az egyik közeli étteremben.

Egy nagy szív közepére pedig beírta, hogy 47 év!

Eve kilépett a szobából, keresztülment a lakáson, be a hálószobába. Itt is tisztaság fogadta, de valamivel kisebb, mint a többi helyiségben, és arra utaló jelek, hogy valaki gyorsan öltözött – vagy öltözködés közben többször is meggondolta magát.

A fürdőszoba polcán néhány tégely arckrémet és bőrápolót talált. A gardrób ajtaja mellett egy újabb pár cipőt is észrevett, ezúttal nőit.

Két ablak is a tűzlépcsőre nyílt. Az egyiket bezárták, a másikat nem. Kíváncsian körbejárt és a lakás minden ablakát megvizsgálta. A hálószobait kivéve mindegyiket zárva találta.

Visszament, kinyitotta, kihajolt és elnézett előbb felfelé, majd lefelé.

A gardróbban, amelyet a házaspár közösen használt, Greenleaf ruháit gondos rendbe rakva találta. A felesége holmiját – legalábbis feltételezte, hogy a feleségéé – már nem annyira.

Csajos este, gondolta. Válogat a ruhái között.

A hálószobai fiókokkal ugyanez volt a helyzet, az éjjeliszekrények néhány elektronikus eszközt rejtettek, valamint éjszakai krémeket, erekciósegítő gyógyszereket és némi síkosítót.

Abból, hogy mindkét tégely félig kiürült, arra következtetett, hogy a házaspár szexuálisan aktív maradt.

A konyhában cédulát ragasztottak a hűtőszekrényre.

Hagytam odabent nasit neked és Donnak, drágám. Pár óra múlva jövök. Ne igyál túl sok sört!

A szöveg elejét és végét egy-egy szív díszítette.

Eve visszament a holttesthez.

– Oké, százados. Oké.

Felhívta a takarítókat, a halottasházat – ahol kifejezetten Morrist, a vezető törvényszéki szakértőt kérte az ügyhöz. Majd úgy döntött, hogy egyelőre felesleges Peabodyt is felvernie. Amúgy is elég hamar eljön a reggel.

Inkább Roarke-nak küldött egy szöveges üzenetet.

Hozd vissza.

Mialatt várt, megnézte a búcsúlevél időbélyegét. Egy perccel sem tért el a halál beálltának az időpontjától, szóval ez még bárhová vezethet.

Átment a konyhába és megvizsgálta az AutoSéfet. A házaspár utoljára tésztát evett tejszínes szósszal és salátával. Az alaposan megtömött hűtőben rátalált a nasis tálra. Sajt, uborka, valami felkarikázott hús, továbbá mártogató szósz és salsa.

A pulton a chips mellett egy tálban aprókeksz várakozott, valamint egy halom koktélszalvéta.

Nem kétséges, hogy az áldozat várta Webstert. Ez is vezethet bárhová.

Hadd találja meg Webster a holttestemet, majd ő elintézi Bethszel a dolgot.

Vagy valaki nem számított arra, hogy a gyilkosságot követően perceken belül egy nyomozó érkezik a helyszínre.

Egyelőre mindkét lehetőségnek tág teret kell hagynia.

Amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, maga mögött hagyta a konyhát.

– Foglalj helyet, Webster – mutatott egy székre, ahonnan nem lehetett látni a holttestet. – Meséld el nekem, hogy mi történt.

– Az elején fogom kezdeni, rendben?

Eve látta rajta, hogy némiképp sikerült megnyugodnia, és tudta, hogy ez nagyrészt Roarke érdeme.

– Persze, kezdd csak.

– Martin ma délután beugrott hozzám. Egy hétig nem voltam a bolygón, ezért hétvégén is dolgoztam. Megkért, hogy ebédeljünk együtt és meséljek magamról, de azt feleltem, eltemet a rengeteg meló. Ezért csak egy kávét ittunk meg az íróasztalomnál.

– Milyen volt a hangulata?

– Jó. Vidám. Remek. Mesélt az unokája ifi ligás meccséről és egyszerűen csak kíváncsi volt, hogy velem mi a helyzet. Néhány dolgot meg akartam beszélni vele, de akkor éppen nem jutott erre időnk, ezért felajánlotta, hogy kilenc körül ugorjak be hozzá, mert Beth úgyis csajos estére megy, és nem mellesleg csevegés közben megihatnánk együtt néhány sört… mármint, ha hozok.

– Ezek szerint várt téged.

– Ahogy mondod. Nem értem ide csak fél tízkor. Sok volt a dolgom a kapitányságon, utána még át is akartam öltözni és a sört is meg kellett vennem.

– Hogy jutottál be?

– Van kulcskártyám és ismerem a kódjukat. Odalent nem vesztegettem azzal az időt, hogy felcsengessek, de idefent hiába kopogtam, nem jött válasz. Az elmúlt bő egy évben Martinnak akadtak panaszai a fülével, ráadásul azt is hallottam, hogy megy a meccs a kuckójában. Előrekiáltottam neki – tartott rövid szünetet, hogy összeszedje magát. – Letettem a sört, és amikor benéztem a szobájába, megláttam.

– Hozzányúltál valamihez?

– A vállához. A bal vállához. Máshoz nem, sem a fegyverhez, sem a monitorhoz. Csak a vállára tettem rá a kezem, mert nem tudtam elhinni, hogy… Jézusom – temette tenyerébe az arcát Webster, miközben előtörtek belőle a szavak. – Szükségem van egy percre.

– Elolvastad a monitorra írt szöveget.

Webster továbbra is a tenyerébe temetett arccal bólintott. Majd leejtette a kezét és felemelte izzó tekintetét.

– Ami hülyeség. Hülyeség, Dallas. Sohasem tette volna ezt Bethszel, a gyerekeivel és az unokáival. Sohasem tette volna ezt velem. Sohasem választotta volna ezt az utat.

– Tudsz más betegségéről a hallásproblémái mellett?

Webster megrázta a fejét és a hajába túrt.

– Nekem nem mondott semmit, és Beth sem említett ilyesmit… márpedig ő elmondja, még ha az öreg nem is. Emlegette, hogy lelassult, ami bosszantotta is. Hülyeség, ami ott áll a jó zsarukról és arról, hogy az ő hibája. Tisztelte a jelvényt. Érted, amit mondok?

Webster hangja elcsuklott, de megacélozta magát és folytatta.

– Igen, kemény ember volt és mereven ragaszkodott a szabályokhoz. Ha kiszagolt egy korrupt zsarut, azonnal a nyomába vetette magát és engem is erre tanított. Ettől nem lesz népszerű az ember, de ez a munka ezzel jár. Ez megrendezett helyszín, Dallas – erősködött Webster. – Martin sohasem végzett volna magával. Efelől szemernyi kétségem sincs.

Eve arra gondolt, hogy pillanatnyilag tényekre és nem megérzésekre van szüksége.

– Azt mondtad, kopogtattál. Hányszor? Mennyi ideig vártál, mielőtt kinyitottad az ajtót?

– Kétszer kopogtam. Már említettem, hogy Martin lelassult. Hagyni akartam neki egy percet. Hagytam is, vagy talán valamivel kevesebbet, mielőtt elővettem a kártyám és beengedtem magam. Egy percnél viszont semmi esetre sem volt több.

– Hallottál valamit bentről?

– Nem. A meccs kivételével. Csak azt hallottam, hogy a kuckójában megy a meccs, és azt hittem, azért nem tűnt fel neki a kopogásom.

– Más is tudott arról, hogy ma este ide készülsz?

– Fogalmam sincs. Beth… neki biztosan említette, hogy jövök.

Webster felemelte a kezét, majd visszaejtette az ölébe. Utána összekulcsolta, mint aki nem tudja, mihez kezdjen velük.

– Fogalmam sincs, kinek mesélt róla és miért tette volna.

– Írd le a kapcsolatotokat.

– Egészen a nyugdíjba vonulásáig ő volt a századosom, miután beléptem a Belső Nyomozati Ügyosztályhoz. Ő állt a legközelebb ahhoz, amit apának tartok. A szüleim még gyerekkoromban elváltak, és az igazi apámat nem nagyon érdekeltem. Az anyám újra férjhez ment, de őket sem érdekeltem különösebben. Nem úgy Martint és Betht. Minden évben velük ünnepeltem a karácsonyt. Szerettem, és tudni akarom, hogy ki tette ezt vele.

– Egyelőre hivatalosan ez még nem gyilkosság. Felkértem Morrist, hogy ő végezze a boncolást és már a takarítók is elindultak. Te nem veszel részt a nyomozásban. Nem vehetsz részt benne. Ezt magad is jól tudod – emelte fel Eve a kezét, mielőtt Webster tiltakozhatott volna. – Folyamatosan tájékoztatni foglak. Ennyit megtehetek, de itt a vége. Ne állj az utamba.

– Tudom, hogy nem igazán kedvelted.

Eve higgadtan felelt.

– Szerinted ez kihatással lesz a képességeimre, miközben a halálát vizsgálom?

– Nem. Egyáltalán nem. Éppen ezért kértelek téged. Dallas, itt kell maradnom, amíg Beth hazaér. Rettenetes lesz… nagyon szerették egymást. Bethnek szüksége lesz valakire, aki szereti. Nem akarom felhívni és hazarángatni. Nem akarom, hogy így lássa a férjét, vagy végignézze, ahogy egy zsákban elviszik.

– Az ő vallomását is fel kell vennem. Ki kell hallgatnom. Feltehetően ő az utolsó, aki még beszélt vele.

– Martin azt mondta, hogy éjfél előtt hazaér, talán még hamarabb. Havonta egyszer összeülnek a barátnőivel, borozgatnak és beszélgetnek néhány órát.

– Említetted valakinek, hogy ma este felkeresed?

– Megüzentem Darciának. Az ajtóm nyitva állt, amikor Martin bejött. Bárki meghallhatta, hogy miről beszélgetünk, de kifejezetten nem említettem senkinek.

– Roarke, ránéznél az épület biztonsági rendszerének a felvételeire, meg arra, amit a bejárati ajtó fölötti kamera készített?

Ezt követően Eve megvárta, amíg a férje távozik.

– Ha van még valami, bármilyen apró részlet, amit kihagytál, elkentél vagy megváltoztattál, most még elmondhatod, mert ha rájövök, és rá fogok jönni, akkor istenre esküszöm, hogy darabokra szabdallak.

Webster lehunyta a szemét és bólintott. Majd egyenesen Eve szemébe nézett.

– Éppen ezért akartam, hogy te foglalkozz az üggyel. Pontosan ezért. Nem. Nincs semmi. Én is megesküszöm erre. Mikor állt be a halál? Azt mondtad, tájékoztatsz.

– Huszonegy óra tizennyolc perckor.

– Krisztusom, Krisztusom, nagyjából tíz perccel később léptem be a kapun és indultam el felfelé az emeletre. Ha csak pár perccel korábban ideérek…

Eve látta, szó szerint látta, ahogy Webstert cserben hagyja az önuralma. Gyorsan beszélni kezdett.

– A sok „ha” nem old meg semmit. Lépj túl ezen. Nem említette Greenleaf, hogy megfenyegették? Akár csak a sztorizgatás szintjén is?

– Nem… – intett maga mögé a levegőbe Webster. – Mármint beszélt ilyesmiről, de még a nyugdíjazása előtt. A BNyÜ nyomozói folyamatosan kapnak fenyegetéseket, ez része a munkánknak. Történnek szóbeli és fizikai összezördülések. A legtöbb esetben csak fújnak ránk, az ember ír róla egy jelentést, és elengedi. Ugyanaz a helyzet, mint veled vagy a többi rendőrrel, Dallas, csak nálunk annyi a különbség, hogy minket általában nyomozók fenyegetnek meg. Nem vagyunk népszerűek – vonta meg a vállát. – Ez már csak ilyen.

– Valami a közelmúltból? Valami különleges?

– Semmi. Figyelj, Martinnak nem kellett volna nyugdíjba mennie. Ő döntött úgy, hogy megteszi. Nekem úgy mondta, eljött az ideje, hogy átadja a stafétát. Továbbá időre vágyott, még több időre, hogy férj, apa és nagyapa legyen. Szeretett nyugdíjas lenni. Néhány évvel utána Beth is nyugdíjba vonult, és utazgattak egy kicsit kettesben. Beszéltek róla, hogy délre költöznek és vesznek egy házat a tengerparton, de a család itt lakik, ezért sohasem valósították meg ezt az elképzelésüket. Az egyetlen alkalom, amikor szóba jött közöttünk a fenyegetés, valami ilyen volt: „Emlékszel még a pasasra, aki megígérte, hogy egy tompa késsel vágja ki a szívemet és megeteti a többi patkánnyal?” Martin már a múltja részének tekintette a szolgálatot.

Kopogtak. Eve felállt és beengedte a takarítókat. Miközben eligazította őket és megmondta, hogy mire figyeljenek oda, a halottasház csapata is befutott.

– Nem várnál inkább a konyhában?

Webster megrázta a fejét.

– Martin megérdemli, hogy ott álljon mellette valaki, aki szerette és törődött vele – fordult Eve felé. – Gyilkosságot emlegettél.

– Egyelőre ez még csak gyanús haláleset. Hol tartotta Greenleaf a szolgálati fegyverét?

– Leadta, amikor nyugdíjba vonult. Tudom, mert én is jelen voltam.

– Mi a helyzet a tartalék fegyverével?

– Martin az utolsó tizenöt évet íróasztal mögött töltötte, Dallas. Nem volt tartalék fegyvere. Az a bénító nem az övé.

– Mi a helyzet, ha mégis?

– Akkor valaki megtalálta a módját, hogy úgy tűnjön.

Webster némán felállt, mikor a halottasház csapata kitolta a zsákba csomagolt holttestet.

– Inni akarok valamit. Valami erőset. Martin tartott egy palack whiskey-t a konyhában.

– Ne. Majd én hozom – állt eléje Eve, amint Webster a konyha felé indult. – Én befújtam magam folyékony kesztyűvel, te nem.

Roarke visszatért és Eve felé biccentett.

– Hol a palack?

– Az ablak melletti konyhaszekrényben. Poharat a mosogatótól jobbra lévő szekrényben találsz.

– Részvétem, Webster – mondta Roarke, miután Eve kiment a konyhába. – Őszinte részvétem.

– Köszönöm – ült le Webster és a szemére szorította az ujját. – Eve megtalálja a tettest. Te meg majd segítesz neki.

– Amiben csak tudok. Eve valóban meg fogja találni a tettest, de elég ennyi?

– Sohasem elég, mégis be kell érnünk vele – vette el Webster a kétujjnyi whiskey-t, amit Eve nyújtott feléje.

– Mikor jártál utoljára ebben a lakásban?

– Három… nem, négy hete. Négy hete. Martin lányának a születésnapi vacsoráján.

– Vagyis sehol sem fogom megtalálni az ujjlenyomatodat?

– Amellett, ahogy Beth takarít? Esélytelen – hajtotta fel Webster az italt. – Nálad vannak a biztonsági felvételek. Én is látni akarom őket.

– Majd holnap – felelte Eve. – Szeretném, ha délben találkoznánk a kapitányságon.

– De…

– Írnom kell egy jelentést Whitney-nek, találkoznom Morrisszal, végeznem kell a dolgom. Utána mindent újra átbeszélünk. Ha elégedett leszek az eredménnyel, megengedem, hogy megnézd a felvételt. Most is hagytam, hogy a helyszínen maradj – tette hozzá, mielőtt Webster vitába szállhatott volna vele. – Megvárhatod a százados özvegyét. Csak ne szólj közbe, amikor kihallgatom, Webster. Ne nehezítsd meg a dolgom.

– Beth szerette Martint. Szerették egymást és a család jelentette számukra a világot.

– Akkor ő is azt akarja majd, hogy végezzem a dolgom.

– Azt akarja – pillantott az órájára Webster. – Hamarosan hazaér. Hadd mondjam el én neki. Kérlek. Hadd legyek én, aki elmondja, hogy a férje elment. Utána nem állok az utadba.

Mindig az a legnehezebb, gondolta Eve. Mindig az a legnehezebb, amikor közölni kell egy emberrel, hogy a világa darabokra tört.

– Gyorsan csináld – tanácsolta.