Benoît Peeters

FERENCZI
SÁNDOR

A pszichoanalízis fenegyereke

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPEK FORRÁSA

Impresszum

„El kell jönnie Ferenczi idejének”

Lou Andreas-Salomé

Ferenczi Sándor

1

1932. szeptember 2-án, pénteken, nem sokkal délután 4 óra előtt Ferenczi Sándor és a felesége, Gizella megérkeznek a bécsi Berggasse 19.-be. Sándor liheg és bizonytalan a járása; Gizella tapintatosan támogatja. Ferenczi csak 59 éves, de sokkal többnek néz ki. Néhány hónappal korábban Sigmund Freud nem is állta meg, hogy ne ironizáljon a dolgon: „Ön egyre sápadtabb lesz, én egyre őszebb.” A 17 év korkülönbség és a műtétek ellenére, amelyeken Freud 1923 óta esett át, a két férfi szinte egykorúnak látszik.

Sándor átmegy a ház impozáns előcsarnokán, kínnal-keservvel felkapaszkodik az első emeletre vezető lépcsőn. A lépcsőfordulóban két ajtó néz szembe egymással. Az egyik a család lakásába vezet, a másik a rendelőbe. Paula Fischl nyitott nekik ajtót, mint minden betegnek és jó ismerősnek. Csaknem húsz éve áll Freud szolgálatában. Néhány évvel korábban kivételes emlékezőtehetségének köszönhetően került minden olyan tárgy a pontos helyére Londonban, a Maresfield Gardens-i házban, amelyet a professzor magával vitt.

Freud tanítványai között Ferenczi Sándor az egyetlen, aki osztja szenvedélyét a régiségek iránt. A tárgyakkal, képekkel, párnákkal és szőnyegekkel túlzsúfolt dolgozószobában felismeri a kis szobrokat, amelyeket közös itáliai utazásuk során együtt vásároltak, nem sokkal az első világháború előtt, és azokat is, amelyeket ő ásott elő neki Budapesten. Egy festmény reprodukciója fölött, amely Charcot egyik tanóráját ábrázolja a Salpêtrière kórházban, ott lógnak a legkedvesebb tanítványok fotográfiái. Jungét és Rankét már régen eltávolították. Vajon az övé lesz-e a következő?

Freud és Ferenczi, mindketten feszültek. Nem is lehet másként az utóbbi hónapok kemény levélváltásai után. Freud, akinek az arcát eltorzították a sorozatos műtétek, amelyeken az állkapocsrákja miatt esett át, nehezen szólal meg. Amiről most beszélni akar, az a Nemzetközi Pszichoanalitikai Egyesület elnöksége: elszánta-e végre magát Ferenczi, hogy elvállalja? Kilép-e az „álmok szigetéről”, ahová három vagy négy éve bezárkózott, hogy megtegye azt a szolgálatot a pszichoanalitikusok közösségének, amelyet elvárnak tőle?

Ferenczi viszont fel akarja olvasni Freudnak az előadást, amelyet néhány nap múlva a wiesbadeni kongresszuson akar megtartani, noha várhatóan nagy vitákat vált majd ki. A címe egyelőre ideiglenes: „A felnőttek szenvedélyei és hatásuk a gyermek jellembeli és szexuális fejlődésére”. Meg sem várja Freud beleegyezését, olvasni kezd:

„Fokozatosan arra a meggyőződésre jutottam, hogy a betegeknek rendkívül kifinomult érzékük van az analitikus vágyai, törekvései, kedélyállapotai, szimpátiái és antipátiái iránt, amelyek gyakran magában az analitikusban is tudattalanok. Ahelyett, hogy az analitikusnak ellentmondanának, mulasztásokért vagy félrefogásokért hibáztatnák, azonosulnak vele; csak a hiszteroid izgatottság kivételes pillanataiban jutnak el a tiltakozásig, egyébként nem engedik meg maguknak az ellenünk irányuló kritikát, ilyen kritika nem is jut eszükbe, csak akkor, ha külön engedélyt adunk rá, vagy ilyen kritikára egyenesen felszólítjuk őket. A betegek asszociációiból tehát nemcsak a múlt kellemetlen dolgait kell kiolvasnunk, hanem az eddigieknél fokozottabban a nekünk szóló elfojtott vagy elnyomott kritikát is.”{1}

Freud nem próbálja titkolni az ingerültségét. A viszontáttételről – a pszichoanalitikus tudattalan reakciójáról a páciensre – már évek óta vitatkoznak. De Ferenczi ragaszkodását ahhoz a meggyőződéshez, hogy némely analitikusok inadekvát viselkedést tanúsítanak, Freud túlzottnak találja, legalábbis alkalmatlannak arra, hogy megnyisson egy egyébként is nehéznek ígérkező kongresszust.

Ferenczi azonban folytatja a felolvasást. Igyekszik eljutni mondandója lényegéhez: a gyerekkori traumákhoz. Az elmúlt években több hosszú analízis nemcsak arról győzte meg, hogy a szexuális bántalmazás valóság, hanem arról is, hogy gyakori. Szerinte itt olyan nagy horderejű jelenségről van szó, amellyel a pszichoanalízisnek minden erejével oda kell figyelnie.

„Még tekintélyes, puritán szellemtől áthatott családok gyermekei is gyakrabban esnek megerőszakolás áldozatául, mint ahogy eddig gondoltuk. Vagy maguk a szülők azok, akik kielégületlenségüknek ilyen kóros módon keresnek pótlást, vagy a különböző bizalmi személyek, mint például rokonok (nagybácsik, nagynénik, nagyszülők), házitanítók vagy szolgaszemélyzet azok, akik visszaélnek a gyermekek tudatlanságával és ártatlanságával. Azt a kézenfekvő ellenvetést, hogy itt csupán magának a gyermeknek szexuális fantáziáiról, tehát hisztériás hazugságokról van szó, sajnos gyengíti az ilyen jellegű beismerések nagy száma, amelyeket az analízisben lévő betegek tesznek arról, hogy maguk is elkövetnek ilyesmit gyermekekkel.”

Kopogtatnak az ajtón. Abraham Brill lép be a dolgozószobába, és szó nélkül leül. Sándor nem érti a váratlan látogatást: bár Brill az Amerikai Pszichoanalitikai Társaság elnöke, nem tartozik a professzor belső köréhez. És Ferenczi nem szereti őt: 1926-os amerikai tartózkodása során Brill igen ellenségesen viselkedett vele. Felbukkanása ezen az utolsó esélyt jelentő találkozón felér egy kihívással, már-már személyes támadás. Sándor habozik, hogy folytassa-e a felolvasást, de Freud biztatja, mintha mi sem történt volna. „A következő példa mutatja a tipikus módját annak, hogyan jönnek létre az ilyen incesztuózus csábítások. Egy felnőtt és egy gyerek szereti egymást; a gyerekben kialakul az a játékos fantázia, hogy a felnőttel az anyaszerepet játssza. Ez a játék ölthet erotikus formákat is, rendszerint azonban végig a gyengédség szintjén marad. Nem így azonban a kóros hajlamú felnőttek esetében, különösen akkor, ha valamilyen egyéb szerencsétlenség vagy részegítő anyagok élvezete miatt egyensúlyukban és önfegyelmükben zavar áll be. A gyerek játékait összetévesztik egy szexuálisan érett személy vágyaival, és a következményekre való tekintet nélkül szexuális cselekményre ragadtatják magukat. Napirenden vannak olyan kislányok tényleges megerőszakolásai, akik még alig nőttek ki a csecsemőkorból, hasonlóan a szexuális cselekmények felnőtt nők és kisfiúk között, valamint homoszexuális jellegű erőszakos közösülések is.”

Brill Freudhoz hajol, és odasúgja neki: „Nem őszinte.” A professzor felháborodása annyira nyilvánvaló, hogy Sándornak elmegy a kedve az egész felolvasástól. Pedig az összes írása közül ezekhez a lapokhoz ragaszkodik a leginkább. Úgy érzi, itt sikerült összesűrítenie gondolatainak lényegét. És tudja, hogy már nincs sok hátra az életéből.

Freud számára világos a dolog. Néhány éve Ferenczi csúszós lejtőre tévedt, eltávolodott a pszichoanalízis klasszikus technikáitól: anyáskodó módon enged a páciensek igényeinek és vágyainak, és ez nem vezethet jóra. És tessék, most már készpénznek veszi a gyerekkori traumákat, ahelyett hogy képzelődésként értelmezné őket: igazi visszalépés ez a „csábítási elmélet” felé, amelyről ő már 35 éve lemondott.

Freud nem is kíváncsi többre. Ragaszkodik hozzá, hogy Ferenczi ne álljon ki ezzel az előadással a wiesbadeni kongresszuson, ahhoz meg különösképpen, hogy az írás ne is jelenjen meg. Legalábbis a következő évben ne. Ennyi időt adott annak az embernek, akit sokáig „helytartójának és titkos nagyvezírének”{2} tekintett, hogy észre térjen.

A beszélgetés megszakad. Amikor Ferenczi feláll, hogy elköszönjön, Freud elfordul, nem fogadja el Ferenczi kinyújtott kezét. Sándor még Gizella támogatásával is nehezen teszi meg az ötszáz métert a Hotel Regináig. Tudja, hogy már semmit sem várhat a wiesbadeni kongresszustól, az utolsótól, amelyen még részt vehetne. Már egy éve súlyos beteg. Az orvosa hosszú bizonytalankodás után már meg tudja nevezni a betegségét: vészes vérszegénység, amelynek csak végzetes kimenetele van.

2

Huszonnégy évvel azelőtt, 1908. február 2-án Sándor először lépte át a Berggasse 19. küszöbét kollégájával, Stein Fülöppel. Freud és a családja akkoriban az épület földszintjén lakott. Kevesebb kis szobor állt az íróasztalon, és a falakon csak két vagy három, a barátokról és a tanítványokról készült fotó lógott. Abban az évben Carl Gustav Jung volt a vitathatatlan kedvenc, Freud őt tekintette utódjának, akinek az érkezése megszünteti a veszélyt, hogy a pszichoanalízis „zsidó nemzeti ügy legyen”{3}.

Ferenczi és kollégája kezdetben kissé csalódottan fogadta, hogy nem hívták meg őket ebédre, mert éppen nátha dúlt a családban. De Sigmund Freud 15 órakor fogadta őket, és az egész délutánt végigbeszélgette velük. Sándort lenyűgözte a professzor ékesszólása és gondolatainak ereje, és csak megerősítette mindazt, amit már észrevett, amikor az Álomfejtést{4} olvasta. Hogy mehetett el e mellett a könyv mellett, amikor először került a kezébe? Ez 1902-ben történt. Felkérték, hogy írjon róla ismertetést. De a vastag kötet nem keltette fel a figyelmét. Gyorsan becsukta, és csak öt évvel később tért vissza hozzá. Ezúttal lelkesen olvasta az Álomfejtést. És a következő hetekben végigolvasta Freud minden hozzáférhető szövegét: A mindennapi élet pszichopatológiája, A vicc és viszonya a tudattalanhoz, Három értekezés a szexualitás elméletéről, Egy hisztéria-analízis töredéke. És már maga sem értette, hogy a neurózisok szexuális eredetének elmélete hogyan kelthetett benne korábban „ekkora visszatetszést és ellenszenvet”{5}.

1906 körül, épp, mielőtt felfedezte volna Freud műveit, Sándor Jungért és gondolattársításaiért rajongott, a módszerért, amely a mentális működés pontos felmérését tette lehetővé: a kísérletvezetőnél van egy véletlenszerűen összeválogatott szólista, amelyen a szavaknak semmiféle jelentésbeli köze nincs egymáshoz. Megkéri a kísérleti alanyt, hogy a lehető leggyorsabban reagáljon ezekre a szavakra, gondolkodás nélkül mondja ki az első dolgot, ami eszébe jut róluk. A pontosan lemérhető reakcióidő lehetővé teszi a legjellemzőbb fogalmak azonosítását.

Sándort ez azonnal meghódította, és elkezdte órával mérni mindazok szabad asszociációját, akikkel a New York kávéházban vagy a rendelőintézetben találkozott. Aki csak keresztezte az útját Budapest kávéházaiban, legyen az „író, költő, festő, vécésnéni vagy felszolgáló”,{6} mindenkit alávetett a kísérletnek.

Meglátogatta Jungot a híres zürichi Burghölzli pszichiátriai klinikán, amely elsőként alkalmazta a freudi elméleteket, és ez végleg meggyőzte Ferenczit.{7} Jung tanácsára határozta el magát arra is, hogy levelet írjon Freudnak 1908. január 18-án: „Alig várom, hogy a Professzor Urat, akinek tanítása közel egy éve folyamatosan foglalkoztat, személyesen is megismerjem.”{8} Ferenczi leírta, hogy hamarosan előadást tart a pszichoanalízis alapjairól a tudatlan vagy félreinformált magyar orvosoknak; megalkotójának tanácsai tehát felettébb hasznosak lennének számára.

Freudnál tett első látogatása után a levelek gyorsan követték egymást, s a hangjuk egyre személyesebb lett. Ferenczi nem titkolta, hogy annak a vasárnap délutánnak az emléke folyton ott jár a fejében, és a lehető legnagyobb mértékben inspirálja.

Budapesti rendelőjében Sándor elkezdte analitikai módszerekkel kezelni a pácienseit, nagy odaadással. Ekkoriban igen rövid, de szinte csodaszámba menő eredményt hozó kezelésekről ábrándozott. Évekkel később így idézte fel pszichoanalitikus pályafutásának legelső esetét: „Ez egy fiatal kolléga volt, kivel az utcán találkoztam, és aki rendkívül sápadtan és láthatóan légszomjjal küzdve karomba kapaszkodott, és könyörögve kérte segítségemet. Akadozó légvétel közepette mondotta, hogy ideges asztmában szenved. Már mindent megpróbált, ez ideig sikertelenül. Gyorsan határoztam, a szenvedő kollégát dolgozószobámba kísértem, rávettem, hogy adja le reakcióit egy asszociációs séma szerint, és ennek a gyorsan vetett és learatott asszociációs anyagnak a segítségével belemerültem élettörténetének analízisébe. És valóban, az emlékképek hamarosan egy korai gyermekkorban elszenvedett trauma körül csoportosultak.”{9}

A páciens kisgyerekkorában egy heresérvműtéten esett át, amely közvetlenül a pénisz melletti területet érintette. Miközben Ferenczivel beszélt, ezek a régóta elfojtott emlékek felidéződtek benne. „A valóság élénkségével látta és érezte, amint egy kórházi szolga erőszakkal megragadja, amint a kloroformálarcot arcára borítják, amint egész erejével igyekszik magát kiszabadítani a bódító gáz fullasztó hatása alól; megismételte előttem izmainak erőlködését, a szorongás hideg verejtékezését és a légzési zavart, mely a traumás alkalomkor fellépett. Azután mintegy álomból ébredve, kinyitotta szemeit, csodálkozva nézett körül, ujjongva átölelt engem, és azt mondta, hogy rohamától teljesen megszabadult.”{10}

De Sándor gyorsan felismerte, hogy ezeknek a „tüneti gyógyulásoknak” a többsége csak átmeneti eredményt hoz. A katartikus hatások erején túl meg kellett értenie a páciensek ellenállását, és uralnia kellett az áttétel technikáját is úgy, ahogyan azt Freud kidolgozta.

Maga Ferenczi nem esett át analízisen, ahogy a korszak többi szakembere sem: ezt a szabályt csak 1925-ben állították fel, ettől kezdve viszont alapvetőnek tekintették. Ennek ellenére Ferenczi még óvatosan járt el: például elküldte a professzorhoz az egyik páciensét, egy paranoiást, mert nem volt benne biztos, hogy a pszichoanalízis megfelelő lehet számára, és diagnózisát Freud meg is erősítette.

Legalább ennyire lelkesítették Ferenczit a pszichoanalízis elméleti vonatkozásai és alkalmazása a mindennapi életre. Az egyik első, Freudhoz írt levelében megemlíti, mennyire érdeklik a találós kérdések: úgy véli, kissé szadisztikus jellegük és számos szexuális utalásuk miatt alkalmasak lehetnek a pszichoanalitikus megközelítésre. Ez az új kutatási irány tüstént elbűvölte Freudot, aki a saját, humorra vonatkozó kutatásainak folytatását látta benne: „A találós kérdés mindazokat a technikákat nyíltan használja, amelyeket a vicc elrejt. Valóban tanulságos lenne egy párhuzamos tanulmány. Az esztétikai kitérőknek, mint amilyeneket a viccnél látunk, szerintem még senki sem járt utána.”{11}

És nyomban meg is hívta Ferenczit, hogy tartson egy előadást az első freudiánus pszichológiai konferencián, amelyet 1908. április 27-ére, Salzburgba terveztek. Azt sem titkolta, hogy minél előbb szeretné viszontlátni: „Elég volt csak egy nap, hogy baráti kapcsolatokat alakítsunk ki.”

Noha csak harmincnégy éves, Sándor úgy érzi, hogy végre tényleg elkezdődött az élete. Valamivel később meg is írja Freudnak: a pszichoanalízissel való találkozásának köszönheti, hogy végre embernek érzi magát.

3

Ferenczi Sándor nevét először a középiskola utolsó évében hallottam, 1974-ben. Filozófiatanárunk idézte fel leghíresebb szövegét, a Thalassát,{12} elég pontosan ahhoz, hogy emlékezzek rá.

Freud figyelmes olvasójaként és Lacan szemináriumának alkalmi hallgatójaként a következő években is nagyon érdekelt a pszichoanalízis, noha közvetlenül nem voltam érintett benne. Hamarosan François Roustang Un destin si funeste [Áldatlan sors], Paul Roazen La Saga freudienne [A freudi saga] című műve és néhány más munka világította meg lassanként számomra Freud fájdalmas viszonyát a tanítványaihoz.

1992-ben egy recenzió, amely Freud és Ferenczi levelezésének első kötetéről szólt, nyomban lenyűgözött. Belemerültem ebbe a hatalmas kötetbe, majd a Klinikai naplóba{13} és más szövegekbe. Türelmetlenül vártam a levelezés következő két kötetét. Nem csalódtam. Természetesen töredezett formában, de ott van benne egy barátság története, egyszersmind a pszichoanalitikai mozgalom kezdeteinek nagyszerű leírása.

Huszonöt éven át a két férfi kapcsolata mindenféle megrázkódtatásokon esett át. Igazi cinkosság szövődött köztük már az első együtt töltött nyaralás idején, 1908-ban, majd a következő nyáron, amerikai útjuk során. Sigmund Freud és Sándor Ferenczi – ugyanaz a monogramjuk – nemcsak a pszichoanalízis iránti szenvedélyben osztoznak, hanem a judaizmushoz való felemás viszonyban is, csakúgy, mint Itália iránti vonzalmukban, a művészet és az irodalom szeretetében és a telepátia iránt érzett élénk érdeklődésben. Freud nem mulasztja el felhasználni Ferenczi energiáját és fáradhatatlan rajongását „az ügy” iránt. Sándor lelkesedése és tehetsége, de ha a helyzet úgy kívánta, frontális támadásai a kegyvesztett analitikusok ellen, a mester kedvenc tanítványává teszik őt hosszú időre.

De Ferenczi és Freud kapcsolata csak az egyik eleme annak a lenyűgöző és kegyetlen történetnek, amely ha szórványosan is, kirajzolódik a levelezésükből. Az érzelmi szövevényből Sándor, a szeretője, Gizella, és Gizella lánya, Elma között hihetetlen dráma alakul ki, és tart több éven át. Ferenczi mind a két nőt analizálja, majd miután beleszeret Elmába, elküldi Freudhoz kezelésre. Levelek és vallomások áramlanak minden irányban, a szerepek és a díványok teljes zűrzavarában.

Freud és Ferenczi kapcsolata túléli ezt az ügyet, mint annyi más örvényt is Bécs és Budapest között, a felbomlóban lévő Osztrák–Magyar Monarchiában. Hamarosan jön a konfliktus a Nemzetközi Pszichoanalitikai Egyesület „titkos bizottságában”, az első világháború, Freud rákja, Anna lányának növekvő szerepe, az antiszemitizmus és a nácizmus előretörése…

Ferenczi, a kiváló terapeuta és termékeny teoretikus hosszú időn át alábecsüli a vitáit Freuddal, noha a pszichoanalízis művelésében és a róla való gondolkodásban egyre inkább eltávolodik tőle. A leginnovatívabb és legvitatottabb szövegeit csak nem sokkal korai halála előtt, 1933-ban írta meg. Hogyan lehet felszabadulni egy mester alól? Hogyan lehet úgy visszanyerni a függetlenséget, hogy az ember mégse tagadja meg őt? Ezek a kérdések állnak ennek a könyvnek a középpontjában.

{1} Ferenczi Sándor, „Nyelvzavar a felnőttek és a gyermek között – A gyengédség és a szenvedély nyelve”. In: Technikai írások, Animula Kiadó, Budapest, 2006, 102–103. o. A fejezet további idézetei is ebből a tanulmányból származnak.

{2} Freud levele Ferenczinek, 1929. december 13. In: Sigmund Freud – Ferenczi Sándor, Levelezés, 1925–1933, III/2. köt., Budapest, Thalassa Alapítvány – Pólya Kiadó, 2000, 233. o., fordította Berényi Gábor.

{3} Sigmund Freud – Karl Abraham, Correspondance 1907–1926, Paris, Gallimard, 1969, 42. o.

{4} A Traumdeutung minden magyar kiadása az Álomfejtés címet viseli, noha itt nem fejtésről, hanem értelmezésről van szó (a szerk.).

{5} Ferenczi Sándor, „A neurózisok Freud tanának világításában és a pszichoanalízis”. In: Lélekgyógyászat, Budapest, Kossuth, 2020, 50. o.

{6} Michael Balint, „Préface”. In: Sándor Ferenczi, Psychanalyse I, Payot, 1968, 11. o.

{7} 1898-ban Eugen Bleuler lett a Burghölzli igazgatója, amely akkoriban Európa egyik legfontosabb pszichiátriai kórháza volt. 1904-ben azt írja Freudnak: „A Burghölzliben mi a leglelkesebb csodálói vagyunk a freudi elméleteknek a pszichológiában és a patológiában.” (Sigmund Freud et Eugen Bleuer, Lettres 1904–1937, Paris, Gallimard, 2016). Max Eitingon, Carl Gustav Jung és Karl Abraham mindannyian Bleuler professzor asszisztensei voltak, mielőtt felkeresték volna Freudot.

{8} Ferenczi levele Freudnak, 1908. február 11. In: Sigmund Freud – Ferenczi Sándor, Levelezés, 1908–1911, I/1. köt., Budapest, Thalassa Alapítvány – Pólya Kiadó, 2000., 66. o., fordította Berényi Gábor, Mazgon Máté, Schulz Katalin, Szüszmann György.

{9} Ferenczi Sándor, „A relaxáció elve és a neokatarzis”. In: Technikai írások, i. m. 73. o., fordította dr. Kertész Tivadarné.

{10} Uo.

{11} Freud levele Ferenczinek, 1908. február 11., Levelezés 1908–1911, i. m. 61. o.

{12} Ferenczi Katasztrófák a nemi működés fejlődésében című munkájának francia címe (a ford.).

{13} Sándor Ferenczi, Journal clinique (Janvie–Octobre 1932). Payot, Paris, 1985, sajtó alá rendezte és jegyzetekkel ellátta Judith Dupont. Magyarul Klinikai napló, 1932, Budapest, Neumann Kht., 2005, fordította Vég Katalin; http://mek.oszk.hu/04700/04726/html/.