A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Paolini: FRACTAL NOISE

Copyright © 2023 by Christopher Paolini

All rights reserved.

Fordította

Sóvágó Katalin

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft., Szekszárd

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Szerkesztette Katona Ágnes

Kézirat-előkészítő Tábori Zoltán László

Korrektor Ábrahám Viktória

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 504 981 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Örökség-ciklus:

Eragon

Elsőszülött

Brisingr

Örökség

Álmok a csillagok közt

Murtagh

A villa, a boszorkány és a sárkány

TARTALOM

ROSSZ ELŐÉRZET

Más szempontból

Kérdések

Megérkezés

SZÉTESÉS

Alfa-zóna

Béta-zóna

Gamma-zóna

Delta-zóna

Epszilon-zóna

SIRALOM

Zéta-zóna

Éta-zóna

A VÉG

Töréspont

Apoteózis

ADDENDUM

I. függelék: Szószedet

II. függelék: Idővonal

UTÓSZÓ ÉS KÖSZÖNET

MINT MINDIG, EZÚTTAL IS A CSALÁDOMNAK AJÁNLOM.

Továbbá azoknak, akik belenéztek a boszorkányok órájában a fekete szakadékba.

ROSSZ ELŐÉRZET

Félelmetes dolog olyat szeretni, amin erőt vehet a halál.

CHAIM STERN

I. FEJEZET

MÁS SZEMPONTBÓL

1.

2234. július 25-én felfedezték az anomáliát.

Hajóéj volt az Adamurán, az összes világítást lekapcsolták vagy letompították vagy vörösre állították, nehogy megzavarják a legénység biológiai óráját. Csend volt a folyosókon és a szobákban… de nem némaság. A háttérben folyamatosan zümmögtek az életfenntartó berendezések ventilátorai, és az ember egy idő után már nem is érzékelte az álmosító fehérzajt.

Sámson, a homokszínű gázóriás belehátrált odakint a fekete semmibe.

2.

A labor fullasztóan szűk hely volt. A falakból kiugró szerelvények csak sikátorokat hagytak a közlekedéshez. A komputerek úgy befűtöttek, hogy az ember alig kapott levegőt. A számtalan apró kijelző elszórt csillagképeket rajzolt a fekete gépezetekre.

Alex Crichton az egyik zugba beszuszakolt holoképernyőről próbálta leolvasni annak a szondának az eredményeit, amelyet az előző napon lőttek bele a Sámson légkörébe. Szén, ammónia, metán… A számok összefolytak a szeme előtt. Bőven elmúlt éjfél, de még mindig nem írta meg a jelentését, márpedig a kapitány holnap reggel azt követeli elsőnek.

Az okos dolog az lett volna, ha megírja délután, amikor még pislákolt benne az élet. Az lett volna az okos dolog. Ő is tudta, ennek ellenére sem bírt kivakarni magából egyetlen épkézláb szót. Az ébrenlét óráiban nem érzett motivációt. Éjszaka sem volt sokkal jobb: néha fölágaskodott benne a pánik, és ilyenkor képes volt rövid hajrákra, de még olyankor se nyújtott valami fényes teljesítményt. Elnyűtte az álmatlanság, de akkor sem akart alváspótlót, például Stimmelőt szedni. Minek? Hogy jobban érezze magát? Azt leshetné. Elég annyi, hogy Idris kapitány ne másszon a képére. A többi nem érdekes. Neki nem.

A hologram hullámzott. A számok leváltak a háttérről.

Alex pislogott. Nem segített. A tehetetlenség erősebb volt nála. A műanyag pultra könyökölt, és a karjára hajtotta a fejét. Sűrű fekete haja előrehullott, a szemébe lógott.

Mikor nyíratta utoljára? Három hónapja? Négy? Valamikor azelőtt. Ez az egy a biztos.

A könyökhajlatába fúrta az arcát. Sokáig csak a ventilátorok susogása hallatszott a laborban.

3.

Azelőtt.

Nincs még egy ilyen kísérteties szó. Azelőtt, hogy Alex elhagyta az Eidolont. Azelőtt, hogy jelentkezett az expedícióba. Azelőtt, hogy megtartották a temetést.

Azelőtt…

Ragyogó napfényben úszott a búcsúztatóhely dísztelen háromszög alakú épülete. Eljött az összes barátjuk, Alexé és az övéi. A család is. Ez volt a legrosszabb. Az apja a busa fejével. Tanácsokat és együttérző szavakat dünnyögött, amelyek semmit sem jelentettek Alexnek. Madárcsontú, kicsi anyja a könnyek árjában feloldódva csüggött a veje karján, akit nagyon feszélyezett ez a látványos bánat. Pedig hát mindketten jót akartak. Mi mást akarhattak volna? Az egy szem lányukat gyászolták, és itt, ez a férfi jelentette az egyetlen élő kapcsolatot elvesztett gyermekükhöz.

De Alex akkor is elviselhetetlennek találta a jóakaratukat. Kínszenvedés volt a szertartás minden perce. Azon kapta magát, hogy a válluk fölött a padokat bámulja, amelyek olyanok voltak a keleti ablakokon beözönlő, üveges fényben, mintha borotvával hasították volna ki őket a sötét yaccaméfából. Az egész világ olyan volt, mintha a gyász, ez a legélesebb kínzóeszköz adott volna formát neki.

Csupasz betonkocka oltár állt a búcsúztatóhely közepén, erre az oltárra helyezték az egyetlen tárgyat, amelyre Alex egyetlen pillantást sem vetett, mert nem volt képes. Látni se bírta a csiszolt titánurnát, amelyet három napja választott ki úgyszólván oda se figyelve, mialatt a temetkezési vállalkozó a kínálatot ismertette. Laylát is elhamvasztották, mint minden telepest, aki az Eidolonon halt meg. Porból lettünk, porrá leszünk… Fizikai fájdalmat okozott elképzelni a lángokat, amint elborítják a felesége földi maradványait! Borzasztó, hogy a húsának ezt kellett elszenvednie! Hogy a sejtjeit, amelyek biológiai szempontból még éltek, így hagyták felforrni, kiszáradni, végül pedig szénné égni a ravatalozó kemencéjében!

A memoratrix határozott, komoly arcú asszony volt, aki illendő ünnepélyességgel vezette le a szertartást. Hosszú, megfontolt beszédet tartott, amelyből Alex egyetlen szóra sem emlékezett.

Utána a memoratrix átadta neki az urnát. Sima, szürke uniformisa csinos és tiszta volt, de a tartósítószerek szagát árasztotta, mintha őt balzsamozták volna be. A szag majdnem kiűzte Alexet a kápolnából.

Feltűnően nehéznek találta az urnát. Mintha a tárgy készakarva húzta volna le a karját, a padló, a föld, a minden dolgok vége felé. Alex nem bánta. Az életnek legyen súlya. Visszás lenne, ha az elhunyt – akár öreg, akár fiatal – keveset nyomna a mérlegen.

Még akkor se nézett rá az urnára, amikor átvette. Akkor sem, amikor hazavitte a közös lakókupolába. Akkor sem, amikor betolta a felesége szekrénye polcának a végébe. Akkor sem, amikor négy héttel később becsomagolt egyetlen bőröndjébe, bezárta a vákuumos ajtót, és eljött. Az urna és benne a hamu nem Layla volt, hanem valami más, valami tompa, élettelen, színehagyott.

De oda se nézve is látnia kellett. Látta fénylő ívét, érezte, ahogy elhelyezkedik az otthonában, súlyosan, mint a letagadhatatlan igazság.

És gyűlölte érte.