A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: Dune: The Duke of Caladan

A Tor Book

Published by Tom Doherty Associates, 120 Broadway, New York NY 10271

Fordította: Tamás Gábor

Borítógrafika: Angel Alonso

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Herbert Properties LLC, 2020

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2021

Hungarian edition © GABO, 2021

Cover art © Angel Alonso, 2021

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-261-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

Mint minden esetben, amikor írunk, ezért a könyvért is hatalmas hálával tartozunk csodálatos feleségeinknek, Jan Herbertnek és Rebecca Moestának.
Továbbá ajánljuk ezt a könyvet két szerettünknek, akik túlságosan fiatalon távoztak, Bruce Herbertnek és Jonathan Cowannek.

Sokszor a legkisebb eredményekkel rendelkezők hencegnek leginkább.

A KHAFT ELEMZÉSE A NYILVÁNOSAN ELÉRHETŐ BIRODALMI TÖRTÉNETÍRÁSRÓL

Otthonától messze járt, és nem fűlött a foga ahhoz, hogy itt legyen, ám amikor a Padisah Császár meghívta magához a Landsraad tagjait, Leto Atreidesnek meg kellett jelennie. Egy Nagy Ház feje, a szépséges Caladan hercege, Shaddam távoli rokona volt: feltűnést keltene, ha nem venne részt.

Szerencsére nem kellett felkeresnie a Kaitain zajos és ízléstelenül rikító fővilágát. Az Impérium szívében egészen egyszerűen nem volt hely annak a minden mértéket nélkülöző emlékműnek, amelyet a Császár megálmodott, ezért aztán Shaddam választott egy nevenincs bolygót. Olyan helyre volt szüksége, ahol igazán feltűnőek lesznek az eredményei, az Otorio pedig épp megfelelt erre a célra.

Az Űrliga csillagbárkája megérkezett az új múzeumbolygóhoz, Leto pedig nyugtalankodva ült az óriási ligahajó belsejében szállított családi űrjachtjában. A pilóta és a Ház néhány szolgája elkísérte az útra, ám a herceg nem kereste a társaságukat, inkább maradt luxuskabinja magányában. Hosszú, sötét hajú, sasorrú férfi volt, átható tekintetű, szürke szemmel. Viselkedése olyasféle magabiztosságról árulkodott, amelyet nem tud megrengetni az új múzeum épületegyüttese.

Miután a csillagbárka bolygó körüli pályára állt, felsorakoztak a kisebb hajók, hogy fegyelmezetten előbújjanak a barlangszerű belső térből. Otorio korábban jelentéktelen, figyelemre sem méltó bolygó volt, amelyről évszázadokra megfeledkeztek az utazók, az üzletemberek, a gyarmatosítók és a birodalom számvevői is: falusiasan egyszerű, folttalan és nyugalmas vidék, elszigetelt kis holtág az Impérium politikájának sodró folyama mellett.

Most azonban a Corrino-ház tíz évezredes uralma előtt tisztelgő óriási új épületegyüttesnek adott otthont. Tekintettel arra, hogy Otorión oly kevés egyéb érdekesség volt, Shaddam hálaadó múzeuma csak még inkább kitűnt a bolygó egészén. Leto ismerte a Császár észjárását.

Számos nemes akad majd, aki szeretné felhívni magára Shaddam figyelmét, Letónak azonban esze ágában sem volt ilyesmi. Megvolt a maga nagy jelentőségű birtoka, uralma szilárd alapokon állt, és korábbi találkozásaik során mind jó, mind rossz értelemben élvezhette már IV. Shaddam figyelmét. A hercegnek nincs mit bizonyítania, de megteszi a kötelességét és megjelenik itt.

Olyan sok nemes tette meg a zarándokutat az Otorióra elnyerni a Császár kegyét, hogy órákba telik majd, mire a hajók egyesével elhagyják a csillagbárkát, és az Atreides-jacht egyáltalán nem a sor elején állt.

Mióta csak elhagyták a Caladant, munkával igyekezett lekötni magát. Kabinjában átolvasta a holdhalfeldolgozásról szóló feljegyzéseket, a nemrégiben átélt forgószél nyomán odaveszett, magánkézen lévő hajókról szóló beszámolókat, a fia, Paul testi és szellemi képzéséről szóló, elragadtatott hangvételű összefoglalót. A csillagbárka egyik rendszerről a másikra haladt, összegyűjtötte az egyes bolygókról az utasokat, mert egy olyan jelentéktelen világnak, amilyen az Otorio, az Űrliga nem biztosított közvetlen összeköttetést. Shaddam úgy tervezte, hogy változtat ezen.

Várakozás közben bekapcsolta a képernyőfalat, hogy vessen egy pillantást a bolygóra: felhőfátyol takarta a légkört az óceánok, a zöld-barna szárazulatok fölött. Shaddam hatalmas épületegyüttese alapvető változásokat idézett elő a csöndes világon: építőcsapatok lepték el az Otoriót és teljesen átalakították az egyetlen jelentős népességű központot. Számtalan négyzetkilométernyi területet köveztek le, a szobrok és emlékművek – különféle kormányépületek, közigazgatási létesítmények, interaktív kijelzők, stadionok és előadótermek – úgy jelentek meg a semmiből, ahogy az alga virágzik vörös dagály idején. A nagy méretű művészeti központokban százezer embernek is jutott hely, mindez egy olyan világon, amelyről Leto azt olvasta a népszámlálási jelentésben, hogy eddig egymilliónál is kevesebb lakosa volt.

– A hajónk a negyedik a sorban, hercegem – jelezte magánpilótája a kommunikációs rendszeren át. – Hamarosan kihajózunk.

Ízes caladani akcentussal beszélt. Leto saját maga választotta néhány helyi munkással egyetemben, akik kalandot láttak a kijelölésben, és ez melegséggel töltötte el hercegük szívét. Tekintettel arra, milyen kevés lehetőség adódik elhagyni a bolygójukat, ez az út egész életre szóló élmény volt a számukra.

– Köszönöm, Arko – mondta Leto, ügyelve arra, hogy a nevén szólítsa. Lekapcsolta a készüléket és hátradőlt puha bőrborítású székébe.

A kabinablakon kipillantva eltöprengett, nem kellett volna elhoznia Pault is. Habár Jessica nem rajongott az űrutazásért, sem az udvari intrikáért, tizennégy éves gyermekük értelmes és érdeklődő fiú volt, édesapja szeme fénye. Azonban a herceg úgy döntött, nem rángatja bele a családját ebbe a várhatóan igen kimerítő eseménybe, ami a Császár önimádatáról szólt.

Viszont Pault már nem tarthatja sokáig távol az Impérium politikai életétől. Leto népszerű volt a Landsraadban, az Atreides-ház jelentős befolyással bírt, még úgy is, hogy a herceg csupán egyetlen bolygó fölött uralkodott. Számos landsraadbeli család örömmel fogadna házassággal megerősített szövetséget az Atreidesekkel, és a tizennégy éves Paul lassan elérte a megfelelő életkort ahhoz…

Nézte, ahogy előttük két hajó elhagyja a helyét és leereszkedik a raktér nyitott ajtaján át. Némelyik jármű teljesen jellegtelen volt, még az is lehet, hogy szegényebb családok vagy Kis Házak bérelték őket az alkalomra, mások büszkén pompáztak a családi színekben és ott díszelgett rajtuk a címer: Mutelli-ház, Ecaz-ház, Bonner-ház, Ouard-ház és így tovább.

Még egy hajó tűnt el a finom vonalú felhők között, majd az Atreidesek jachtja is eltávolodott a dokkolókaromtól és felbrummogtak a szuszpenzorhajtóművek. Leto megkapaszkodott széke karfájában, ahogy a jacht leereszkedett és áthaladt a bolygó körüli pályák során a légkör felső rétege irányába.

– Lehet, hogy kissé rázós lesz az út, nagyuram – jelentkezett be ismét Arko. – Jó néhány akadály van magasan keringő pályán az utunkban: az építkezésből itt maradt billenődobozok és teherszállítók. A légiirányítás másik útvonalon visz le minket.

A kabinablakon kipillantva két hatalmas, sodródó roncsot látott, amint soha véget nem érően, vakon keringtek az Otorio körül.

– Meglep, hogy Shaddam nem takarította el ezeket.

– Az építkezés nem az előzetes tervek szerint haladt, uram. Azok ott nehézgépeket és építési anyagokat hozó szállítóhajók… Gondolom, üresek már. Valószínűleg nem volt elég költséghatékony megoldás arra, hogy a Császár még az ünnepség előtt eltakarítsa mindet.

– Shaddam pedig soha nem napolná el ezt az egészet valami alkalmasabb időre – jegyezte meg mintegy magának Leto, majd hozzátette: – Remek pilóta vagy, Arko.

– Köszönöm, nagyuram.

A hercegi jármű gondosan kikerülte az orbitális pályákon felfordulást okozó, lassan pörgő-forgó eszközöket.

Újabb hajók indultak útnak a csillagbárka hangárjából, mindegyik fedélzetén a Császár új városának tapsolni készülő családok képviselőivel. Leto lerója a tiszteletét, elismeréssel adózik a Corrinók eredményekkel teli hosszú története előtt, látványosan szerepet vállal itt és teljesíti hű alattvalói feladatát.

– Finoman tedd le a hajót, Arko! – szólt bele a kommba. – A jacht álljon indulásra készen: amint különösebb probléma nélkül, némi szabadkozással távozhatok, azonnal szeretnék hazaindulni.

A szíve és mindaz, amit fontosnak tartott, a Caladanon, a népe között volt.

– Lesz időm venni valami szépet a kedvesemnek, uram? – kérdezte kissé csalódottan a pilóta. – Meg szuvenírt az unokaöcséimnek?

Leto elmosolyodott. Minden bizonnyal kísérete többi tagja is ugyanígy érzett.

– Hogyne. Ennek az eseménynek aligha lesz olyan része, ami hamar véget ér.

Mialatt a jármű a felszín felé siklott, szemügyre vehette Shaddam új birodalmi múzeumának mértani rendezettségét, a négyzetkilométereken át tartó magasba törő tornyok, széles sugárutak, terek és építmények sokaságát… Akárha Kaitain nyüzsgő nagyvárosának egy csíkját felszedték volna, hogy gyepszőnyeg módjára terítsék le aztán a galaxis egy másik pontján.

Arko az új birodalmi Monolit mellett, az egyik elsőbbségi leszállóhelyen tette le a jachtot. A rendkívüli látványt nyújtó torony a teteje felé szélesedő, karcsú szilánkot formázott, amely a központi téren található alátámasztáson tűnt egyensúlyozni. Egyesek szerint az épület a távolból olyan hatást keltett, mintha óriási tövist döftek volna az Otorio közepébe.

Leto pilótája és emberei ámulattal nézték a fényűzést, és kétségkívül életük végéig mesélnek majd erről az élményről Calaváros kocsmáiban. Leto szelíd mosollyal adott nekik szabadon használható forrást, amiből az esemény emlékét megörökítő apróságokat tudnak vásárolni, és elengedte őket, hogy felfedezzék a helyet. Jókedvűen hálálkodva indultak útnak, a herceg pedig hivatalával együtt járó feladatai felé fordult.

A hajóból kilépve minden érzékét lerohanta a forgatag: az idelátogató, ragyogó színekben pompázó ruhákkal és csillogó-villogó ékszerekkel díszes nemesek kivételes látványt nyújtottak, ahogy mértéket nem ismerve hoztak magukkal kíséretet, csak hogy minél fontosabbnak tűnjenek. A becsvágyó nemesek célja az volt, hogy minél többen észrevegyék őket, ezért páváskodtak és pöffeszkedtek. Kevés akadt közöttük, aki kétszer is megnézte az ünnepi, ám jellegtelen ruhában érkezett Letót. A herceg nem törődött azzal, hogy lekezelik, elegendő volt számára az Atreides-ház hírnevével együtt járó megbecsültség: nem kellett bizonygatnia a jelentőségét, sem a vagyonát.

Noha Caladan ura volt, mégis belevetette magát a tömegbe. Otthon is gyakorta tett így, élvezte, hogy néhány órára jelentéktelen ember lehet, aki feltűnés nélkül járhatott-kelhetett népének sorai között. Most egymagában, komótosan lépdelt a szökőkutak, szobrok, obeliszkek és kiállítások roppant méretű hálózatában.

A Corrinók bíbor-aranyát viselő birodalmi biztonságiak járőröztek az utcákon a Császár magánhadereje, a félelmetes sardaukarok kíséretében. Leto érdeklődéssel figyelte őket: a sardaukarokat csakis a legfontosabb feladatok esetén vetették be, ezért az, hogy Shaddam itt is alkalmazta őket, nyomatékosította az ünnepély jelentőségét. Míg a Kaitainon megszámlálhatatlan évszázad formálta a biztonsági eljárásokat, ez a bolygó tiszta lappal indult – nem meglepő tehát ez az erődemonstráció.

Leto magabiztosan haladt végig a széles sugárutakon, ahol teraszos szökőkutakból csobogott és fröcskölt a víz, és üvegprizmák törték szivárvánnyá a nap sugarait. A Corrino-házból kikerült Császárok mindenki fölé magasodó szobrai alapján valamennyi uralkodó bátor volt és jóképű. Minden egyes talapzaton csiszolt táblára rótt életrajzi adatok foglalták össze az egyes uralkodók tetteit.

Amióta tízezer évvel ezelőtt véget ért a Butleri Dzsihád, a corrini csata után nevet választó Corrino-ház volt az első számú uralkodói dinasztia. Akadtak interregnumok, puccsok és más Nemes Házak vezetésével összeállt ideiglenes kormányok, ám a Corrino-ház valamelyik ága így vagy úgy, az Impériumot vezető családokba házasodva, esetleg véres polgárháború révén, vagy éppen kormányrendelettel, de mindig visszatért a hatalomba. IV. Shaddam ezzel az ünnepi várossal kívánt gondoskodni arról, hogy mindenki emlékezzen rá és az őseire.

Leto fölpillantott Shaddam apja, a „bölcs és jóságos” IX. Elrood három méter magas fémóriására. Homlokát ráncolva vette szemügyre a táblán fénylő feliratot, mert tudta jól, a vén Elrood ingerlékeny és gyűlölködésre hajlamos ember volt, és a fia megvetette. A saját édesapja, Paulus Atreides herceg, Elrood oldalán harcolt az ecazi lázadás idején, ám az öreg herceg nehezen tűrte vezetője méltatlan viselkedését.

Sétált a soha véget érni nem akaró épületek és építmények között, füle belesüketült, szeme belefájdult az ünnepléssel együtt járó zsivajba és felfordulásba. Kizárólag nemesek és magas beosztású hivatalnokok alkották a tömeget, akik – oly nagyon áhított és irigyelt – meghívást kaptak erre a nagyszabású ünnepélyre. Lelki szemei előtt látta, Paul mennyire élvezte volna a rengeteg új élményt.

Egy óra elteltével meg is elégelte a látványosságot, és keresni kezdett egy csendes zugot, ahol megpihenhet, mielőtt megjelenik a Császár előtt. A birodalmi Monolit alapja közelében található legnagyobb szobor, a madonnaszerű, csecsemőjét, a gondolkodó gépek elleni rettenetes háborút mártíromságával kiváltó gyermeket karjában tartó Serena Butler szépséges alakja körül keringett. A szobor egy életerős, mégis göcsörtös olajfa fölé magasodott, ami a járólapok közül nőtt. Tábla hirdette, hogy ez a fa az utolsó képviselője annak a nagy olajfaligetnek, ami egészen mostanáig borította ezt a vidéket, ám mostanra lekövezték.

Serena szobra mögött volt az egyik nagy múzeumépület hátsó ajtaja. A roppant méretű emlékmű sikátorokból és személyzeti helyiségekből álló zsúfolt részt rejtett. Leto biztosra vette, hogy senki nem törődik vele, ha besurran a félreeső eresz alá, ahol árnyékká fogyatkozott a ragyogó napsütés. A tér mesterkélt illatfelhői jóval hétköznapibb szagoknak – generátor meleg kipufogógázának, a munkások verítékének, enyhe szemétbűznek – adták át a helyüket.

Besurrant az egyik kiugró védelmét élvező ajtónyíláson, és zárva találta az áruátvételi ajtót. Egyedül volt itt, az árnyak és a csönd megkönnyebbült sóhaj gyanánt lélegeztek körülötte. A beugró falának dőlt és zsebéből szorosan felcsévélt szigadrótot és egy kis méretű kristálylejátszó készüléket vett elő, majd mosolyogva elindította a felvételt.

A kép némi vibrálást követően összeállt. Örült a csodaszép Jessica, hivatalos ágyasa, szerelme és fia édesanyja látványának. A nő kék ruhát viselt a caladani partvidékről származó korallgyöngyökből készült nyaklánccal. Hosszú, bronzvörös haját csatok és szeme zöldjét kiemelő, vésett kagylóhéj fésűk tartották szoros kontyban.

Dallamosan csengett a hangja, különösen a múzeum zajai után:

– Leto, azt mondtad, addig nem nézed meg, amíg meg nem érkezel az Otorióra. Tartottad magadat a szavadhoz? – kérdezte incselkedően.

– Igen, szerelmem – felelte hangosan, mégis csak felesége fülének szánva szavait.

A nő telt ajkának sarkába mosoly költözött és megérintette egyik finom művű fésűjét. Jól ismerte a férfit.

Az egyik oka annak, hogy nem kísérte el az ünnepségre, épp az volt, hogy egyszerű ágyas maradt, nem pedig a felesége, és ezen politikai megfontolásokból nem is volt szabad változtatni. Noha Leto papíron változatlanul alkalmas volt arra, hogy házasság útján lépjenek vele szövetségre, elfogadta, hogy erre soha nem kerül sor. Azok után biztosan nem, hogy…

Fájdalmasan elfintorodott, ahogy felidézte kis híján lezajlott esküvőjét Ilesa Ecazzal és az ehhez kapcsolódó véres katasztrófát. Mennyi vér… mennyi gyűlölet! A Landsraadban ülő nemesként hivatalosan fenn kellett tartania a lehetőséget, azonban régen eltökélte már, hogy egyetlen újabb házassági ajánlatot sem fogad el többé. Gondoskodnia kellett Jessica biztonságáról – nem mintha nem tudta volna megóvni magát a Bene Gesserittől kapott képzésével…

Jessica holoképe egyre csak beszélt, azonban az üzenet maga a hangja volt, és Letónak nem is kellett hallania ennél többet. A nő iránt érzett szerelme olyan gyengeség volt, amelyet senki sem láthatott.

– Gyere haza biztonságban – mondta Jessica. – Caladan vár rád, ahogy én is, hercegem.

– Úrnőm – mosolyodott el az üzenet végén, ahogy a vibráló kép elhalványult. Erőt merített Jessica látványából, amire nagy szüksége lesz azoknál a politikai kötelezettségeknél, a helyezkedésnél, amellyel most kellett szembenéznie.

Mielőtt kiléphetett volna a félreeső ajtónyílásból, egy másik férfi csusszant be a keskeny karbantartó folyosóra. A munkások szénszürke kezeslábasát viselte, övén szerszámokkal, vállára lazán hátizsákot vetett. Leto tisztában volt azzal, hogy nincs itt keresnivalója, ezért gondosan készült néhány kifogással, amennyiben valaki rákérdez, miért is van itt – habár egy munkás aligha von kérdőre egy nemest.

Az újonnan jött azonban észre sem vette: befészkelődött egy védett és nehezen látható sarokba és jobbra-balra nézelődve lecsúsztatta válláról a zsákot. A herceg ösztönös óvatossággal inkább visszahúzódott az árnyékba, mert valami nem volt rendjén ezzel a helyzettel. A másik férfi egyáltalán nem úgy viselkedett, ahogy egy fárasztó, nap mint nap elvégzendő feladat ellátására érkezett, kimerült munkás: a mozdulatai alapján tilosban járt.

Leto hüvelykujjával lekapcsolta a kristálylejátszót, hogy Jessica üzenete ne induljon el újra.

A munkás a zsákjába túrt és vékony kristály filmképernyőt vett elő, majd csatlakoztatott hozzá egy jeladót. Nem látta, pontosan mit tesz, csak annyit, hogy képeket, orbitális pályaadatokat, íveket és zölden, pirosan izzó élénk fénypontokat hívott elő. A munkás előregörnyedt és belebeszélt a jeladó érzékelőrészébe, amiből Leto csak annyit tudott kivenni: „beindít… rendszereket… vár”.

A lopva tevékenykedő férfi megérintette a leheletvékony képernyő egyik sarkát, Leto pedig az odafönn keringő elhagyott billenődobozokat és teherkonténereket látta messziről. Egyszerre fények pislogtak föl a nagy, sötét testeken.

Az ismeretlen összecsukta a képernyőt és visszatömte a zsákjába. Letónak nem tetszett a helyzet, ezért kihúzta magát és előlépett az ajtónyílásból.

– Te, ott! Megállj!

A munkás erre futni kezdett, a herceg pedig utána. Éles kanyarral bevetette magát egy mellékfolyosóra, áttáncolt a hajórakománynak szánt dobozok egymásra tornyozott halmán, majd fejét lehúzva bebújt egy kiugró alatt. Egy sarok, aztán még egy: a karbantartó folyosók egész útvesztője. Leto rohant a nyomában, kerülgette az otthagyott tárgyakat és közben kiáltozott. Igyekezett, nehogy szem elől veszítse a felfordulásban, míg végül ismét kibukkant a zajos városba.

A hangszórókból recsegő harsonaszó áradt, Otorio napjának fénye elvakította a herceget, kiáltása beleveszett a zsivajba és a mulattatást szolgáló lármába. A gyanúsan viselkedő munkás mintha balra fordult volna, és futott tovább.

Leto nekiiramodott, kiabálva vette üldözőbe: arra épített, hogy számos biztonsági őr van a múzeumvárosban, a sardaukarokról már nem is beszélve, elég, ha sikerül valahogy felhívnia magára a figyelmüket. Fölemelte a karját, úgy kereste az egyébként mindenütt ott lévő járőrök egyikét, de csak a színesbe öltözött ünneplő tömeget látta.

A városi őrség akkor talált rá, amikor másodszor is felkiáltott. A vörös-arany egyenruhát viselő birodalmi katonák önnön fontosságától eltelt hivatalnokot kísértek, aki határozott léptekkel ment oda hozzá.

– Caladani Leto Atreides herceg – kezdte és zengő hangja valahogy még a nagy tér lármája közepette is világosan érthető volt.

Leto megpördült.

– Igen. Jelentenem kell…

A hivatalnok jól begyakorolt mosollyal szakította félbe, ahogy ékkövekkel díszített üzenettartó hengert emelt föl.

– Azóta keresünk, hogy leszállt a hajód. – Hódolattal nyújtotta át a hengert. – A személyes meghívót emlékként megőrizheted, esetleg kiállíthatod majd a Caladanon az eljövendő nemzedékek számára.

Megköszörülte a torkát és ünnepélyes hangon folytatta:

– Őfelsége, IV. Shaddam Padisah Császár különleges fogadásra hív a birodalmi Monolitba. Jöjj velem.

A hivatalnok meglepettnek tűnt, amiért Leto nem repesett örömében.

– Kövess!

A történelem eszköz, amit használni kell, fegyver, amit forgatni érdemes. A múltnak meg kell felelnie az Impérium igényeinek, máskülönben a Császár kötelessége teljesítésében végletesen kudarcot vallott.

VADÁSZ III. FONDIL:
SZEMÉLYES ÚTMUTATÓ A KAITAINI BIRODALMI LEVÉLTÁR BŐVÍTÉSÉHEZ

A Monolit tetején IV. Shaddam összekulcsolta kezét a háta mögött és úgy itta magába a dicsőséges Corrino-múzeumváros látványát, akárha kiváló évjáratú bor lenne. Elégedett mosollyal fordult a mellett álló rókaképű férfihez:

– Az emberek olyan kicsinek tűnnek innen, Hasimir.

Hasimir Fenring gróf sokatmondó szemöldökét megemelve csatlakozott a Császárhoz a látványos terek és emlékművek vizsgálatában.

– Szeretsz lenézni az emberekre, hmm-mm?

Nazális hangon beszélt, mondatait gyakorta zárta valamiféle bosszantó, modoros hangadással.

A plázüveg olyan átlátszó volt, mintha levegő lenne a helyén. A központi tértől nem messze csillogó-villogó szilánkként pihent számos nemes űrhajója.

– Szeretem tárgyilagos távolságból megfigyelni az alattvalóimat. Ez a magasság egyedülálló nézőpontot nyújt.

Shaddam elmerengett Corrino elődeinek magasba törő szobrain. A városban felsorakozott titánoknak tűntek – amint ennek híre megy, ez a bolygó számtalan utazó úti céljává válik: seregestől özönlenek majd ide a turisták, hogy leróják a tiszteletüket és öntsék a pénzt a bolygó kincstárába… onnan pedig a Corrinók kasszájába. Nemsokára talán közvetlen járatot is indít az Űrliga a Kaitainról.

– Elhoztuk a civilizációt erre a jelentéktelen helyre – szólalt meg. Az elégedettségtől könnyelműen mély hangon dudorászott, majd, ahogy ráébredt, ez ugyanolyan bosszantó hang, amilyet Fenring oly gyakorta szokott hallatni, inkább abbahagyta.

– Nagyszerű dolgot műveltünk itt.

A kis termetű, de meglepően erős és igen éles elméjű gróf a Császár ifjúkori pajtása, aki változatlanul legkedvesebb tanácsadója volt bonyolult és bizalmas ügyekben. Fenringé az egyik legbefolyásosabb beosztás Shaddam kormányában: ő volt az Impérium fűszerfelügyelője az Arrakison. A nem éppen vonzó külsejű gróf arca eltúlzottnak ható részletekből állt össze, és most drága ruhakölteményben pompázott: túlméretezett fodros gallért viselt, mandzsettáját nagy, kék gombokkal fogta fel. Arany- és platinagyűrűkkel ékes ujjaival nyugtalanul babrált valamit.

– Igen, khmm, örülök, hogy újra ráleltem erre a bolygóra, felséges uram, bár még mindig nem értem, miért maradt olyan sokáig titokban. – Orrlyuka kitágult, ahogy szipákolt. – Még mindig keresem az okát. Arra gyanakszom, Otorio nem csak úgy, véletlenül került rossz helyre a jegyzékben. A helyiek, öhm, vonakodtak tájékoztatást nyújtani. Vagy nem tudnak Otorio korábbi urairól, vagy maguk is összejátszanak velük.

Shaddamot nem érdekelte a kérdés.

– Ez most már nem számít. Otoriót mindörökre úgy ismerik majd, mint a Nagy Corrino Múzeum helyszínét.

Egy hóbortos Mentát – egészen pontosan Grix Dardik bukott Mentát – szerencsés véletlenként botlott bele a birodalmi feljegyzések közt rossz helyen említett Otorio nevébe. A figyelmen kívül hagyott bolygó lakóit még csak egy Alsóbb Ház sem képviselte a Landsraadban. Nem álltak kapcsolatban az Impérium politikai életével, nem vettek részt egyetlen népszámlálásban sem és már nemzedékek óta nem fizettek adót. Dardik beszámolt a felfedezéséről Fenring grófnak, az egyetlen olyan embernek, akinek elég türelme volt, hogy a szolgálatában tartsa, a gróf pedig megmutatta a feljegyzést Shaddamnak. A Császár ékes birodalmi tolla egyetlen vonásával saját birtokához csatolta az Otoriót és úgy döntött, ez a bolygó lesz elképesztő múzeumának helyszíne.

Gyémántszőtt szoknyájának, damasztfűzőjének és vérszállal hímzett blúzának suhogása közepette az új Császárné, Aricatha lépett a két férfihoz, és átcsusszant kettejük között a nagy méretű kilátóablak elé.

– Shaddam uram – nézett férjére őszinte, bájos mosollyal.

Ő volt a hatodik, a legújabb felesége… egészen friss még a csalódást jelentő, jellegtelen Firenza Thorvald után, aki középszerű politikai házassági kapcsolatot hozott magával, és asszonyként igen gyatra volt. A bájos Aricatha még hamvas volt a házasságában és Shaddam gyakrabban fogadta hitvesi közeledését, mint ahányszor ágyasait kereste föl.

Telt ajkát vöröses gesztenyebarnára festette, fogai hibátlan gyöngyök módjára sorakoztak.

– Nem vagy valami jó házigazda, drágám. Lépj el az ablak elől. Ez a sok ember a te parancsodra utazott ide, kifejezetten azért, hogy lássanak.

– Azért jöttek ide, hogy én lássam őket. – Shaddam a tetőtéren található fogadóteremben hemzsegő tömegre sandított. – Innen is remekül szemügyre vehetem őket.

Fenring felvihogott:

– Shaddamnak igaza van, drága Császárném, akárcsak neked, hmh-ah? Sire, ami minket illet, mi bármikor ármánykodhatunk és szövögethetünk terveket. Minden bizonnyal érdemes lenne hagyni, hogy ma hódoljanak előttetek és rajongjanak értetek. Ilyesmi nem túl sűrűn fordul elő, hmm?

– Nagyon vigyázz, ha sértegetni mersz, Hasimir – vonta össze szemöldökét a Császár.

– Mindenkinek jót tesz, ha időről időre hallod az igazat. Őszinteséget kínálok, de csakis olyankor, amikor nincs hallótávolságon belül senki.

– Én azért hallottalak, Fenring gróf – kuncogott föl csengőn a Császárné. – Ne aggódj, nem árullak el. Mindannyian arra törekszünk, hogy azt tegyük, ami az Impérium számára a legjobb.

Aricatha határozott kijelentése mind a két férfit meglepte. Kétségkívül lenyűgöző nő volt, kékesfekete haja valósággal itta magába a fényt, makulátlan bőrének színe a karamellt idézte, szeme akár a gagát és az obszidián. Bájos társaságot kínált a Császárnak, amikor Shaddam erre vágyott, és kellően bölcs volt, hogy elkerülje, amikor a férfi inkább egyedül maradt volna. Fenring nagy gonddal ügyelt rá, és korábban arra figyelmeztette Shaddamot, hogy a nő számos módon befolyásolhatja.

– Nem úgy játszik rajtad, fenséges uram, akár egy hangszeren, hanem úgy, akár egy egész zenekarral – jegyezte meg egy alkalommal.

Shaddam nemigen foglalkozott ezekkel az aggodalmakkal – úgy hitte, fölötte áll az efféle manipulációnak. Tekintettel azokra az igencsak élvezetes élményekre, amelyeket Aricatha idézett elő olyankor, amikor ujjaival cirógatta, nem volt miért panaszkodnia.

Itt és most, az ünnepélyen, a Császárné belekarolt, Shaddam pedig végigkísérte a birodalmi Monolit teljes felső szintjét elfoglaló nagy kiterjedésű fogadótermen. Aricatha úgy terelte őt a helyiség közepére, mint aki szeretné megmutatni a Császárt az egész világnak.

A gyorslift fémajtaja kitárult és színes, felcicomázott, jól látható Landsraad-címerekkel ékes nemesi vendégek csapatát ontotta magából. Kizárólag azok szállhattak be a liftbe, amely néhány másodperc alatt a Monolit tetejére repítette őket, akik meghívót kaptak erre a különleges fogadásra.

Tekintettel arra, hogy Fenring nem törődött különösebben a nyilvánossággal, Shaddamot nem érte nagy meglepetés, amikor azt látta, a grófot elnyeli az egyre csak tereferélő nemesek lármás csődülete.

A vendégek megbámulták a látványos kiállításokat és tárlókat, mialatt a szolgák italokkal és egzotikus finomságokkal megrakott tálcákat hordoztak körbe. A Császár láttán felderültek a nemesek, akik a tényleges találkozás előtt órákon át gyakorolták, miképpen ámuljanak és hódoljanak előtte. Megrohanták a császári párt, azonban Aricatha feltartóztatta a vendégeket, hogy tisztességesen, egyesével mutassa be őket, és valamiképpen sikerült emlékeznie valamennyi névre és Házra. Shaddamot lenyűgözte felesége felkészültsége a társasági életből, és hálás pillantást vetett rá, a nemesek pedig csak úgy ragyogtak, elégedetten fogadták, hogy ha maga a Padisah Császár nem is, a szépséges új Császárné megismeri őket.

Élre vasalt egyenruhában előrelépett egy erőt és rátermettséget árasztó sardaukartiszt. Shaddam hálásan fogadta a pillanatnyi szünetet és a férfi felé fordult.

– Jelentenivalója van, Kolona bashar ezredes?

A tiszt higgadt és hatékonyságról árulkodó suttogással felelt:

– A tőlünk telhető legteljesebb mértékben átvizsgáltuk valamennyi vendéget, felséges uram. Nyugodtan élvezheti a fogadást. Biztonságban van.

Shaddamnak ilyen biztonsági intézkedések közepette, ennyi birodalmi katonával a városban soha meg sem fordult a fejében, hogy ne lenne biztonságban. Elküldte a tisztet és a következő személyhez fordult, aki azért jött, hogy hódoljon előtte.

A Császárné bemutatására sem volt szüksége, hogy felismerje az előtte álló férfit.

– Armand Ecaz főherceg!

Kezét nyújtotta, majd zavartan leeresztette, ahogy megpillantotta a főherceg mellkasára feltűzött üres ruhaujjat: emlékeztető volt ez arra, hogy azt a kart levágták a lánya és Leto Atreides herceg balvégzetű esküvőjén, a véres merényletkísérlet során.

– Nyugalmas és termékeny éved volt? Milyen rég is már, hogy… – A Császár nem tudta levenni a szemét az üres ruhaujjról.

– Egy éve, egy hónapja és egynéhány napja, felséges uram – felelte a főherceg, aki úgy festett, mintha egy évnél jóval többet öregedett volna azóta, hogy Shaddam utoljára találkozott vele.

A Császár megköszörülte a torkát és igyekezett biztató hangot megütni:

– Kétségkívül rettenetes egy bűntett volt, ami történt, de mostanra vége valamennyi gondnak a Grummannal. A Moritani-ház legtávolabbi rokona sem kapott meghívót.

– A Moritani-ház többé már nem létezik, felséges úr. Ez a kérdés megoldódott – felelte a főherceg. – Köszönöm neked és az Impériumnak, amiért Ecaz-birtokként átadtátok a bolygót, habár valójában nem ad sokat, inkább csak a feladatokat szaporítja.

Shaddam csettintett a nyelvével:

– Talán nem növeli minden egyes bolygó az Ecaz-ház megbecsültségét a Landsraadon belül?

– Dehogynem, felséges uram – ismerte el a főherceg, bár a hangja alapján nem töltötte el maradéktalanul örömmel a dolog. – Hálás vagyok érte.

Shaddam látta, hogy néhány lépéssel arrébb más nemesek is álldogáltak, türelmetlenül várták, hogy sütkérezhessenek a császári jelenlét fényében. Folytatnia kellett a körét.

– Gondoskodunk arról, hogy találjunk másik olyan kevéssé kihasznált bolygót, amelyet az ellenőrzésed alá adhatunk. Az Impérium milliónyi világból áll, és sok van közöttük, amellyel nem törődik senki. – Széttárta a kezét. – Mint amilyen például az Otorio. Az ittenieknek évszázadok óta nem volt uralkodó nemes Háza. Ha vannak még ehhez hasonló bolygók, egy hozzád hasonló nemes az Impérium hasznára fordíthatja őket.

Ecaz mosolytalanul meghajolt:

– Ahogy a törvény mondja, a nemes elsődlegesen a Landsraadnak és az Impériumnak felel.

Shaddam csalódottan hagyta, hogy a főherceg elsodródjon mellőle. A nemesek többsége majd kiugrott volna a bőréből, ha még egy bolygóbirtokot ajánlanak neki. Talán olyasvalakit kellene keresnie, aki jobban képes értékelni az ilyesmit.

Egyik nemes követte a másikat, Shaddam pedig megadással tűrte a dolgot, mialatt a délután átadta helyét az élénk színekben pompázó naplementének. A gyorslift hozott még egy, aztán egy újabb csapat vendéget.

Fenring gróf közben visszatért, és úgy surrant be az összeverődött nemesek közé, akár a hal a hullámok közé. Elkapta a Császár pillantását, és az egyik, még gyerekkorukban kitalált különleges kézjelükkel tudomására hozta, hogy valami fontosat akar közölni vele.

– Bocsáss meg – mondta erre Shaddam a várakozó nemesnek –, azonnal itt vagyok. Sürgős kormányzási kérdéssel kell foglalkoznom.

Odalépett a grófhoz és kerestek egy helyet, ahol elvonultan volt alkalmuk szót váltani.

– Végignéztem az érkezők névsorát, és nem látom az okát annak, miért nem jelentek meg ma néhányan – kezdte halkan Fenring. – Frankos Aru, a KHAFT egyik elnöke hivatalosan átvette a meghívót, de amennyire megállapítható, még mindig a Kaitainon van, az Ezüsttűben.

Sápadt homloka ráncba szaladt, ahogy folytatta:

– Az édesanyja, Malina Aru főigazgató egyáltalán nem reagált a megkeresésünkre. Arra számítottunk, egy ilyen jelentőségű fogadás már beleszámít abba a néhány alkalomba, amikor megjelenik a nyilvánosság előtt… Ha másért nem, hát azért, mert ez szolgálja a KHAFT előnyét.

A Kereskedő Házak Általános Fejlesztő Társasága, vagy más néven a KHAFT Vállalat a kereskedelem valamennyi ágazatát magába foglaló óriásmonopólium volt az Impérium minden részében. Széles körű üzleti érdekeltségeiket illetően tartózkodóak voltak és kerülték a feltűnést – a birodalom lakóinak többségének fel sem tűnt, milyen kiterjedt befolyással rendelkeznek.

– Az efféle történeti jelentőségű ünnepély nem tartozik a KHAFT szokásos eszközei közé – söpörte félre Shaddam a gróf megjegyzését. – Itt mindenki azt akarja, hogy lássák és észrevegyék, márpedig a KHAFT inkább a háttérben szeret maradni.

Fenring kelletlenül bólintott. Hosszú ujjával elgondolkodva kopogtatta az állát.

– Az Otorio újrafelfedezését követően mélyebbre ástam és további szálakat fedeztem föl, amelyek más szálakhoz kapcsolódtak, és az egész egyetlen nagy, gubancos hálót alkotott. Úgy sejtem, khm-öhh, hogy ez a világ szántszándékkal nem került bele a feljegyzésekbe, és ezzel kívánták elrejteni előled és a többi Császár elől. Meglehet, olyasvalaki volt, akinek köze volt a KHAFT-hoz.

– Mindennek köze van a KHAFT-hoz – jelentette ki vöröslő arccal Shaddam. – Otorio most már az enyém, és ha valaki tiltakozni kíván ez ellen, hát csak tegye. Ha van annyira bátor, hogy idedugja a képét, akkor majd személyesen én beszélgetek el a főiggel.

Észrevette, hogy néhány türelmetlen nemes megpróbálja kihallgatni őket, úgyhogy oldalba bökte Fenringet, aztán figyelte, hogyan próbálja a Császárné vitézül elterelni a vendégeik figyelmét.

– Egyelőre hadd élvezzem ki ezt a pillanatot, Hasimir! Később majd foglalkozunk a bonyodalmakkal és a politikai kellemetlenségekkel.

A tömeg felé fordult és széttárta a karját, miközben azt mormogta:

– Találkoznom kell ezekkel a talpnyalókkal, megadni nekik, amire vágynak.

– Ne gondold, felséges úr, hogy valamennyien talpnyalók – felelte Fenring, ügyelve arra, hogy ne legyen túl hangos. – Vannak közöttük, akikre érdemes odafigyelni… akár ellenségként, akár lehetséges szövetségesként.

A gyorslift vésetekkel teli ajtaja ezt a pillanatot választotta, hogy szétnyíljon. Az első nemes, aki kilépett, zöld-fekete pelerint viselt, mellkasán sólymot idéző jellel. Szürke szemének pillantása elkapta a Császár tekintetét és köszöntésképpen biccentett neki. Shaddam jól ismerte ezt a férfit.

Leto Atreides herceg volt.

A túlélés képessége azt jelenti, hogy szembenézünk a váratlan veszéllyel és felülkerekedünk rajta.

BENE GESSERIT-BÖLCSESSÉG

Vladimir Harkonnen báró soha nem tartotta magát kövérnek, pedig mások nemegyszer nevezték annak… Ezzel komolyan veszélyeztetve testi épségüket, ha a bárónak valahogy a fülébe jut a dolog. Nagy volt, nagyon nagy, márpedig a puszta méret is hatalmat sugallt.

Tekintettel a viselkedésére és a hírnevére, sokan voltak, akiket akarva-akaratlanul megfélemlített. Amikor belépett valahová, vagy szuszpenzoroktól könnyed léptekkel végigment egy folyosón, mindenki, még más nemesi Házak magas beosztású hivatalnokai is elhúzódtak az útjából. Megfelelő körülmények között egy napon talán még az aranyoroszlános trónust is elfoglalhatja egy Harkonnen. Egy napon.

Az viszont nem Glossu Rabban lesz, az ő faragatlan és közönséges unokafivére. Nem, az elképzelhetetlen. Viszont Rabban öccse… Feyd-Rautha olyan kedves egy fiú volt. Határozottan benne volt a lehetőség, hogy egy napon császári köpeny kerüljön a vállára.

Gondolatai e körül a téma körül jártak, mialatt arra készült, hogy az Arrakisról elutazzon Shaddam valami félreeső világon szervezett ünnepélyére. Nem árt, ha az embert a Császárral látják.

Szuszpenzoröve segítségével otromba könnyedséggel siklott végig az űrkikötőbe vezető titkos járatán, a Carthag városa alatti poros alagúton. Távozását nem verik nagydobra, és arra számított, hogy senki nem állja majd az útját. Mielőtt kézhez kapta a feltűnést keltő meghívót, soha még csak nem is hallott az Otorióról.

Előtte keki színű egyenruhás őrök kocogtak, mellette és mögötte jöttek kísérete tagjai. Személyzete nagy méretű koffereket hozott magával, bennük a báró utazásához szükséges ruhatára. Fővárosa erődített középpontjából indult, hogy siklóra szálljon, ami elviszi a Liga odafönn várakozó csillagbárkájára.

Hajtókáján a Harkonnen-ház jelképével, a kék griffel ékes hosszú, fekete kabátot viselt: terjedelmes ruhadarabja alatt a hűtést szolgáló ventilátorok nyomán kellemesen mozgott a levegő. Húsos arcáról letörölte a verítéket és a rátapadt port: alig várta már, hogy a sikló fedélzetén ismét komfortosan érezhesse magát.

A bennszülöttek Dűnének nevezték ezt a sivatagbolygót: silány egy ragadványnév, míg ők úgy ejtették ki, mintha valami lelki tartalma, misztikus értelme lenne. Ami a bárót illeti, szívesebben használta a birodalmi nevét, az Arrakist, ami jóval pattogósabban és tisztességesebben hangzott, megismerhető, ellenőrizhető dolognak tűnt. Az Arrakis kellemetlen egy hely, koszos és poros, igencsak eltért szülőbolygója, a Giedi Prime édes, kulturált illataitól. Azonban a létfontosságú fűszermelanzs egyedüli forrásaként döbbenetesen nagy hasznot termelő birtok volt, így tehát a báró képes volt elviselni a kellemetlenségeket, ahogy arra gondolt, mennyi solarist is ért ez az egész a Harkonnen-kincstárnak.

Egy szorgos kísérője vízpárát spriccelt szét előtte, ahogy haladt a kivilágított folyosón. A báró beszívta a párás levegőt és intett a kísérőjének, hogy ne sajnálja. Felfrissülve ment tovább, a kísérők felváltva párásítottak előtte, hogy megkönnyítsék a légzését. A titkos folyosó mintha mérföldeken át tartott volna – de legalább nem látta itt senki.

Végül jött a kaptató, és a járat kétszárnyú ajtóban ért véget. Az Űrliga szigorú menetrendet tartott, a báró pedig nem akarta, hogy a csillagbárka nélküle hajózzon tovább.

Mielőtt kilépett a szabad levegőre, szippantott még egyet a szája melletti nedvcsőből. Kísérete végigsietett vele a kemenceforró, keményre döngölt talajon, majd beszálltak a várakozó siklóba. Amint a legutolsó divat szerint berendezett magánfülkéjébe értek, személyzete levette róla a kabátot és a báró végre megpihenhetett a hűvösben.

A vastag csontú, kövér Rabban kitöltötte az ajtónyílást.

– Készen állunk az indulásra, nagyuram. Ma én vezetem a hajót.

Unokaöccse túlságosan is büszke volt magára.

– Láss neki! Vár a Padisah Császár.

A tagbaszakadt férfi gyorsan elfordult, nehogy meglássák, mennyire elpirult, és már ment is.

A pilótafülkéhez érve Rabban meglengette kezét egy letapogató előtt, hogy bejusson. A panel narancssárgára váltott, nem engedte be, és az ajtó zárva maradt.

Legnagyobb döbbenetére érezte, ahogy a padló vibrál a motorok indulásától… És mindez nélküle! A sikló felszállásra készül! Húsos kezével püfölte az ajtót és teljes testsúlyával az akadálynak feszült. A fém ugyan megremegett, de nem engedett.

A felfordulás hallatán két őr sietett oda segíteni, mialatt a hajó fölemelkedett a carthagi űrkikötő talajáról. A kardokkal és pajzsövekkel felfegyverzett megtermett férfiak együtt vetették magukat az ajtónak, és ezzel végre sikerült letörniük a zárat: a barikád nagy recsegés-ropogás közepette engedett.

Rabban meglepetten látta, hogy jó néhány poros, homokszínű köpenyt viselő sivatagi alak tartózkodik a pilótafülkében, és számbeli fölényben vannak a Harkonnenekkel szemben. Szikár nő ült a sikló kormányánál, ő vezette a fölszállást. Egyetlen pillantást vetett Rabbanra és valami parancsfélét vakkantott társainak azon a makogó nyelven, amit egymás között használtak. Itt nem Carthag elnyomott városlakóival állt szemben: ezeknek az embereknek tűz lobogott kékes árnyalatú szemében, a mélysivatagból való keménységet lehetett érezni bennük. Helyi fűszermunkások lennének? Esetleg a titokzatos fremenekkel akadt dolga?

Napbarnított képű férfi ugrott ívelt pengéjű késsel Rabbannak. Felé döfött, de elvétette, ahogy a Harkonnen ellépett az útjából, mialatt bekapcsolta a személyi pajzsát. A többi sivatagi harcos is rárontott, egyik kezükben halálos penge, a másikban kezdetleges maulapisztoly. Erre már az őrök is fegyvert rántottak és felkészültek, hogy a szűkös helyen kell harcolniuk.

Az egyik lázadó elsütötte rugós rendszerű pisztolyát, de a lövedék ártatlanul pattant le a pajzsról. Négy sivatagi esett el az eltérített gép irányításáért vívott harcban, azonban Rabban mindkét őre is a földön volt már, torkukból a pajzson áthatolni képes, lassan haladó, mérgezett tűlövedék állt ki. A pilótafülke zsúfolásig telt mozdulatlan testekkel. Magát Rabbant is csak egy hajszál választotta el attól, hogy köztük végezze: elhajolt, ahogy a nyaka közelében tűlövedék pattant le a rekeszfalról.

Mielőtt a támadók újra tüzelhettek volna, kivetette magát onnan és bevágta a háta mögött a sérült ajtót. A sikló billegve, rázkódva kapaszkodott egyre magasabbra a leszállóhelyről.

Bömbölve hívott újabb őröket, de nem érkezett senki. A kajütablakon kilesve látta, hogy a jármű időközben elfordult és a talaj fölött egyre gyorsulva repül a nyílt sivatag irányába, ahelyett, hogy az orbitális pálya felé tartana.

Hallotta, ahogy nagybátyja választ követelve kiabál a bársonnyal párnázott utasfülkéből, de most nem volt ideje foglalkozni vele.

A sikló váratlanul hajtűkanyart írt le és megindult az ellenkező irányba, egyenesen a várost véve célba. Rabbannak csomóba ugrott a gyomra, ahogy rájött, mi a gépeltérítők célja: belevezetnék a gépet Carthagba, akár egyenesen magába a Harkonnenek főhadiszállásába. A légvédelem pedig nem mer tüzet nyitni a siklóra, hiszen maga a báró utazik a fedélzetén.

Néhány villanás kíséretében életre kelt a falernyő és megjelent rajta bácsikája képe: elsötétült szemébe vér csorgott, és szorosan markolta furcsa szögben álló, egyértelműen törött csuklóját.

– Mi folyik ott? Orvos kell!

Ahogy meglátták a pilótafülkébe vezető sérült ajtót, még öt őr rohant a folyosón segíteni Rabbannak. Közösen rontottak be ismét – most, hogy volt erősítése, Rabban az élre tört: vissza kellett szereznie a jármű irányítását. Kivont fegyverrel hatoltak be a fülkébe, és ő lesújtott az egyik, aztán egy másik lázadóra. A sivatagi harcosok azonnal összeestek.

Három lázadó maradt életben, akik a konzolok mögé vetették magukat. Otromba maulapisztolyukkal célzás nélkül tüzeltek és kárt tettek az irányítópultokban is, amikor a lövedékek nem tudtak áthatolni a pajzsokon. Az őrök viszonozták a támadást, miközben a női pilóta kitartóan vezette a gépet a város magas épületei irányába. Miután kilőtték a tárat tűvetőikből, a sivatagi lázadók késsel harcoltak tovább.

Rabban fürgén, a holttesteken átlépve mozgott, igyekezett kitérni a lövések elől és ügyelt, hogy az őrök mindig előtte maradjanak. Tőr repült el a feje mellett, majd még két embere rogyott össze.

A lázadók mintha végtelen mennyiségű késsel rendelkeztek volna, mindegyiket sivatagba való köpenyükből húzták elő. Azonban Rabban és a megmaradt őrök erősebbek voltak náluk, ráadásul pajzsot is használtak, így hamarosan valamennyi sivatagi söpredék holtan hevert a sérült konzolok közelében.

A pilóta a kormányra borult, szájából sűrű, sötét vér szivárgott. Még életben volt, átható tekintetű, kék szeme vadul cikázott ide-oda: előrenyúlt, hogy halálos dugóhúzóba tolja a siklót.

Rabban tüzet nyitott rá lőfegyveréből és beterítette a vérével az egész elülső ablakot. A motorok hangja mélyebbre váltott, ahogy a hajó lelassított és lebukott az épületek közé.

A férfi átlépett a holttesteken, bakancsa sarkával taposta szét a vért, ahogy a kormány után vetette magát. Megfeszítette minden erejét, úgy próbálta válaszra bírni a siklót. Az egyik elem felszikrázott és sercegni kezdett: számos rendszer megsérült a lövöldözés során. Noha Rabban hősiesen küzdött, a sikló nem adta meg magát. Gyors ütemben ereszkedtek, Carthag központi épületei máris igen magasnak látszottak az ablakokból.

Idő… vajon lesz elég idejük? Rabban ordított a kormánnyal, kezével söpörte félre a lázadó pilóta elnyúló vértócsáját. Tartalékrendszereket kapcsolt be, mindent megtett a kellő felhajtóerő elérése érdekében. Végül a fúvókákból kiáradó nagy erejű löket nyomán sikerült pályát változtatni és ívben eltávolodni a városközponttól. A talajtól alig néhány méterre képes volt kihúzni a hajót a dugóhúzóból, és most száguldottak vissza, az űrkikötő felé.

Korántsem sikerült visszaszereznie a teljes uralmat a sikló felett, azonban visszakormányozta magukat a kijelölt leszállóterületen túli nyílt, kemény talajos terep fölé. Biztonságba kellett juttatnia a bárót.

Széllökés billentette meg a járművet, és Rabban csak üggyel-bajjal tudta letenni a földre: a sikló megcsúszott, port és homokot vert fel maga körül, ahogy kifarolt, majd végül megállapodott. Vadul verő szívén és a fülében dübörgő adrenalinon kívül semmi mást nem hallott.

A báró tajtékozva lebegett be a sérült ajtón a pilótafülkébe. A feje tetején esett sebből még mindig csorgott arcára a vér, duzzadt bal csuklója miatt el-elfintorodott fájdalmában.

Kivont fegyverrel özönlöttek be nyomában az őrök, ám mostanra valamennyi lázadó halott volt.

– Kezemben tartom a dolgot, bácsikám – jelentette ki Rabban.

A báró sötét pillantással mérte végig a fedélzeten heverő hullákat. Az egyik test megvonaglott, mire a szuszpenzorövének hatására félig súlytalan báró fölé hajolt és az ép kezében tartott késsel átvágta a férfi torkát.

Rabban közben lekapcsolta az összes rendszert és leállította a motor még mindig villogó figyelmeztetését, majd vigyorogva fordult a báró felé.

– Jól csináltam, bácsikám, nem?

A hatalmas férfi nem szívesen osztott dicséretet.

– Megsérültem. Sok őröm meghalt és a siklóm is tönkrement. Most hogyan érek föl a csillagbárkára, mielőtt elindul?

Az elismerés elmaradása csalódással töltötte el Rabbant, aki odalépett a halott pilótához és nagyot rúgott a hasába. A nő holtteste az egyik rekeszfalhoz gördült, ami némi elégtételt jelentett.

Az őrök parancsnoka visszatette tokjába az oldalfegyverét és megigazította a kését. Tagjai remegtek és erősen verítékezett, láthatóan tartott a bárótól. Vladimir Harkonnen váratlan mozdulattal a parancsnok torkába mélyesztette a tőrét, aki rongybabaként esett össze. A többi őr egyenes háttal állt a helyén, egy se mert a báróra pillantani.

– Szerencséd, hogy úgy döntöttem, másvalakit végzek ki, rokon. – Egyedül a hangjában csendülő neheztelés jelezte, hogy Rabbannak legalább részben sikerült jóvátennie a dolgokat.

A báró megérintette ragacsos, vörös homlokát.

– Kifelé! – ordította a megmaradt őröknek. – Mindenki! Kerítsetek valamit, amivel visszatérhetek a főhadiszállásra!

Mindenki szaladt teljesíteni a parancsot.

A báró a szemét forgatta fájdalmában, holott a szuszpenzoröv nem engedte elesni.

– Most nem tudok ott lenni Shaddam ünnepélyén, az Otorión.

Rabban még mindig szigorú vigyázzban állt.

– Küldjek értesítést a Császárnak?

– Dehogyis! Majd kerítek valakit, aki udvariasan megírja. Nem kell közölnünk vele, hogy egy csapat mocskos sivatagi patkány majdnem végzett velem.

Rabban látta, hogy nagybátyjának még maradt kiadni való mérge.

– Neked kellett volna megbizonyosodnod arról, hogy a jármű biztonságos, még az előtt, hogy felszállok rá. A te hibád, hogy ez elmaradt, Rabban.

– De hát én mentettelek meg. Én mentettem meg mind a kettőnket.

Harkonnen báró vonakodva nevetett föl.

– Harcolni és ölni, azt tudsz, és megmutattad, hogy a magad kezdetleges módján értesz ahhoz, miként kell a nyers erőt alkalmazni, de ebben az esetben csakis azért volt életképes a megoldásod, mert sarokba szorítottak. Meg kell tanulnod számos lépéssel előre gondolkodni és tervezni, és következetesen viselkedni. Ne furkósbottal járj, inkább tanulj meg játszani valamilyen stratégiai játékot.

A báró vérmocskos arcára számító kifejezés ült.

– Tudod egyáltalán, hogyan kell piramissakkot játszani?

Rabban a fejét ingatta.

– Számos összetett lépésből álló játék – folytatta a báró –, az élet pedig pontosan ilyesfajta játék. Mind a kettőnél meg kell tanulni előre gondolkodni, fontolóra venni a cselekedeteink következményeit és elkerülni a kelepcéket.

– Megtanulom, bácsikám. Megígérem. – Rabban egyre világosabban látta, itt és most mennyi minden forog kockán.

A báró hangulata különösmód megváltozott, és jó kezét most unokaöccse karjára tette.

– Nem tudom, ilyesfajta bölcsességet meg lehet-e tanítani olyasvalakinek, mint te.

Rabban igyekezett komoly lenni és kényszerítette magát, hogy lenyelje a sértést.

– Okosabb leszek. Ígérem.

– Egyelőre azt akarom, hogy csapj le a sivatagi kutyákra. – A báró mély hangja úgy kongott, mintha sziklatömbök mögül beszélt volna. – Ez épp testhezálló feladat neked.

Tartott egy kis szünetet.

– És keríts egy orvost!

Egyesek szerint ha az ember megelégszik a helyzetével, az a becsvágy hiányához vezet. Ugyanakkor azt figyeltem meg, hogy a becsvágy olyasféle rákos elváltozássá válhat, ami belülről emészti föl az embert. A valódi vezetőnek meg kell találnia a megfelelő egyensúlyt a kettő között.

LETO ATREIDES HERCEG SZEMÉLYES FELJEGYZÉSEI FIA, PAUL SZÁMÁRA

A Császár zsúfolt fogadására érve Leto úgy érezte magát, mint valami harcra idomított állat, akit szabadon engedtek az arénában. Márpedig nem kedvelte az ilyesféle harcokat.

Édesanyja, Helena megtanította, hogyan lehet sikeres az udvarban, mert nagyon is nagyratörő álmokat dédelgetett. Leto most megállt, hogy magába igya a vendégek, a remek ételek, a kiállított tárgyak színeinek, zajainak, illatainak kavalkádját. Apja imádott nyilvános rendezvényeket, ünnepélyeket, mindenekelőtt pedig látványos bikaviadalokat szervezni a Caladanon, és végül épp egy ilyen okozta a halálát. Annak a sorscsapásnak köszönhetően Leto lett a herceg akkor, amikor nem sokkal volt idősebb, mint most Paul…

Shaddam elkapta a pillantását, mire ő előlépett a lifttel érkezett többi nemes közül, akik idáig versengtek egymással a lehető legjobb helyért. Mindenki első akart lenni, ám megéreztek valamit ebben a hercegben.

Szertartásosan meghajolt a Császár előtt, Shaddam pedig köszöntötte.

– Leto Atreides herceg, drága rokon! Nagyon sokat jelent nekem, hogy itt látlak. Nem könnyű téged elcsalogatni a Caladanról.

– A világomnak és a népemnek szentelem a figyelmemet, felséges úr… Az Impérium nevében. Büszkén képviselem az Atreides-házat.

Elismerő szavakkal tompította előző kijelentése élét:

– Soha nem láttam még olyan látványos kiállítást, mint ebben az új múzeumvárosban. Egyetlen látogatás alatt képtelenség befogadni az egészet.

– Úgy vissza kell még térned az Otorióra, és több időt kell töltened itt. Akkor lehetséges igazán értékelni a Corrino-ház tetteit.

Bármennyire is tiltakozott ellene a szíve, Leto azon kapta magát, hogy belemegy a játékba, miközben azt is nyilvánvalóvá teszi, nem csak egy közönséges talpnyaló.

– Köszönöm mindazt, amit értem tettél, felséges uram. Az Atreides-ház nagylelkűségednek hála jóval erősebb, mint volt.

Shaddam úgy tett, mint aki félresöpri a köszönetet.

– Évek teltek el a tleilaxi hajó csillagbárkában történt megtámadása és az azt követő elkobzási per óta.

– Azt a pert én nyertem meg.

– Igaz, ami igaz, felmentettek. Őszintén szólva, egyetlen pillanatig sem hittem el azokat a vádakat. Az Atreides-háznak nem szokása efféle áruló módon viselkedni. Örülök, hogy azóta józan, feltűnésmentes módon uralkodsz.

Előlépett Fenring gróf és hűvös biccentéssel köszöntötte a herceget. Különféle régebbi események miatt nem rajongtak egymásért.

– Az óta az eset óta kerülted a feltűnést, hmm? Eltekintve attól az új keletű felfordulástól, az orgyilkosháborútól az Ecaz és a Grumman között. Khmm-höm. Az efféle problémák alkalomadtán csökkenthették a megítélésedet a Landsraadon belül – jegyezte meg a gróf bírálóan. – Olyan nagy lehetőségek rejlenek benned, Leto herceg! Ami engem illet, háááh, figyelemmel kísértelek.

Habár más nemesek is várakoztak, Leto úgy érezte, mindenképpen meg kell említenie a gyanús férfit a jeladóval, akit még a sikátorban látott, ezért a Császárhoz fordult:

– Felséges úr, észrevettem valamit, ami aggodalommal tölt el. Meglehet, nem fontos.

Shaddam már a türelmetlen látogatók falkáját méregette, Fenring pedig könnyedén eltávolította Letót a Császár színe elől.

– Ha szívességet szeretnél kérni a Császártól – kezdte a gróf –, hát nem ez a megfelelő alkalom erre. Azt tudom tanácsolni…

– Nem szívességet szeretnék kérni – ingatta a fejét Leto –, csupán jelezni valamit, ami nyugtalanít. Mindkettőnknek akadt már dolga árulással és merénylettel, Fenring gróf. Az ember soha nem lehet eléggé óvatos.

Azzal beszámolt arról, mit látott.

Fenring csettintéssel intette magához a közelben szálfaegyenesen álló sardaukartisztet.

– Bashar ezredes, hallgassa meg Atreides herceg mondandóját! Meglehet, utána kell járni a dolognak.

A tiszt olyan átható tekintettel figyelte, mint aki rétegről rétegre kívánja lehámozni Leto bőrét, majd láthatóan eltöprengett a hallottakon.

– Semmi nem indokolja, hogy hazudj, vagy fölöslegesen kelts riadalmat, herceg. Utánanézek a dolognak.

Azzal kurta biccentés kíséretében otthagyta.

Miután biztosra vette, hogy a sardaukar alapos lesz, Leto megnyugodott és szemügyre vette az összeverődött tömeget. A tetőtéri fogadóterem solidohologramok alkotta akadálypályává vált, ahol halk szavú docensek magyarázták el a kiállított tárgyak mindegyikének történeti jelentőségét: köpeny, amelyet II. Hassik viselt, fonott korbács, amelyet Ilnod használt kéthetes uralma alatt, Shaddam első felesége, Anirul úrnő ékköves fejdísze. Leto túlságosan is jól ismerte Anirult: ő volt az a nő, aki a Kaitainra szólította Jessicát, amikor várandós volt Paullal.

Jessica olyan nagy mennyiségű fortélyt sajátított el a nővérektől, hogy még csak találgatnia sem volt érdemes, mennyi mindenhez értett a nő. Csak annyit tudott, hogy szereti, és úgy hitte, Jessica is viszonozza az érzéseit. Közel húsz éve voltak már együtt, és a nő pontosan tudta, mit jelent a szerepe feleség helyett ágyasként. Nem Leto döntött arról, hogy így legyen, hanem az Impérium.

– Bene Gesserit volt és jól szolgálta a rendet – szólalt meg mellette egy nő. – Mármint Lady Anirul.

Leto megfordult, és nehezen meghatározható szabású fekete ruhába öltözött, idős nővel találta magát szemben.

– Látom, a Császár elhozta magával az Igazmondóját is – szólalt meg szemöldökét összevonva a herceg.

– Egy ilyen eseményen annyira sűrű a levegő a sok hazugságtól, hogy az ember alig kap levegőt.

Mohiam Tisztelendő Anya különös pillantást vetett a férfira, mintha csillogó szeme mögött egész könyvtárra való titkos tudás rejlene Letóról.

A herceg nem kedvelte a vén boszorkát. Emlékezett még, amikor bemutatta neki az ifjú Jessicát, és erősködött, hogy őt fogadja el ágyasának. Ezt zokon vette Mohiamtól, habár a lánytól tényleg hevesebben kezdett dobogni a szíve. Nem bízott a Bene Gesseritekben és a cselszövéseikben.

– Hogy van Jessica? – kérdezte a Tisztelendő Anya, mintha a gondolataiban olvasott volna. Az öregasszony az arca legkisebb rezdüléséből is képes volt kiolvasni a gondolatait – ebben a képességében osztozott Jessicával.

– Nagyon jól érzi magát a Caladanon.

– Természetesen nem kívánt eljönni az Otorióra. Egy ágyas tudja, hol a helye, egy nővér pedig tisztában van az ilyesmivel. Jól választottunk, amikor őt jelöltük ki melléd.

Mohiam szipákolt, ahogy gondolatai már tovább is haladtak.

– Na és a fiad? – Szavaiból csak úgy csöpögött a méreg, amitől Leto azonnal óvatos lett.

– A fiam – itt elhallgatott, majd megnyomta a következőket: – Az örökösöm minden szempontból kiváló. Hamarosan magammal viszem majd az egyes fontos birodalmi eseményekre.

– Mint amilyen ez is?

– Mint amilyen ez is. A Császár meghívott. Meglehet, elhozom Pault is, hogy megnézze a múzeumot.

Mohiam tekintete nem engedte.

– Hamarosan nősülhet is. A nővérek szívesen segítenek ebben.

Leto megdermedt, és nagyon ügyelt, mit mond:

– Nincs szükségem arra, hogy a Bene Gesserit beavatkozzon a családi ügyeimbe.

Mohiam vékony ajka mosolyra húzódott, amelyben annyi volt a melegség, mint a sarki jégsapkákban.

– Egy nemesi Házban minden családi ügy egyúttal az Impérium ügye is.

Leto szigorú pillantással mérte végig, mialatt a fogadás háttérzaja körülötte kavargott.

– Apám azt tanította, hogy a herceg elsődlegesen népe biztonságáért felel. Mindenekelőtt Caladan hercege vagyok.

Észrevette Ecaz főherceg ismerős arcát a tömegben és megragadta a lehetőséget, hogy otthagyja a fagyos Tisztelendő Anyát. Elnézést kért tőle és azon bosszankodva, Mohiam miért üti bele az orrát a dolgaiba, megindult a főherceg irányába.

Armand Ecaz négy másik nemessel folytatott elmélyült beszélgetést egy vitrin előtt: aranyozott nyelű birodalmi kés volt látható benne, amely állítólag Faykan Butler fegyvere volt a corrini csatában. A kés igencsak kétes eredetű volt, azonban Shaddam mégis ezt tette meg a kiállítás központi tárgyának.

Amikor meghallotta, miről pusmognak a vendégek, Leto megtorpant.

– …nemesi államközösség.

– Évszázadok óta beszélnek arról, hogy a császárságot föl kellene számolni – jegyezte meg gúnyosan egy vastag bajszú, medvére emlékeztető férfi. – Soha nem történik meg.

– Ugyan miért nem, Atikk? Talán a te birtokaid nem gyarapodnának függetlenség esetén? Vagy talán szívesen veszed, hogy olyan nevetséges költekezésekért, amilyen ez a hatalmas múzeum, különféle adókat és járulékokat hajtanak be tőled?

A vendégek még jobban összezártak.

– Ez a múzeum jól mutatja, mit értek el tízezer év alatt a Corrinók – jelentette ki Armand Ecaz és körülpillantott a tárlókon. – Nem sokat.

– Az Impériumot senki nem tudja felszámolni – dörmögte az előbbi beszélő, Lord Atikk. – Csak egy ötlet az egész, az unaloműző pletykálkodáshoz megfelelő téma csupán.

Az egyik óvatos nemes észrevette Letót, mire azonnal félbeszakadt a beszélgetés.

– Leto Atreides! – derült föl Armand. – Jó, hogy látlak, régi barátom!

A főherceg bemutatta társainak, akik láthatóan kellemetlenül érezték magukat és igencsak feszengtek. Leto ügyelt arra, hogy az arcáról ne lehessen leolvasni semmit, ahogy az előbb véletlenül hallottakat emésztette. Eléggé valószínűtlennek tűnt, hogy épp itt, az Impérium tíz ezredévét bemutató óriási múzeumban sutyorogjanak a nemesi államközösségről.

– Azért jöttem, hogy a Padisah Császár dicsőségében fürdőzzek – közölte mosolytalanul.

Atikk úgy mordult föl, mint aki éppen alaposan megnézi magának.

– És nem azért, hogy építse caladani kábítószere feketepiacát?

Az egyik nemes meglepetésében felszisszent, Leto pedig a homlokát ráncolva nézett Atikkra.

– Miféle caladani kábítószer?

A másik válasz helyett csak elvörösödött és elfordult tőlük.

Armand Ecaz átkarolta Letót, ezzel törte meg a beszélgetést: őszintén örült, hogy itt látja a barátját.

– Rettenetes emlékeket juttatsz az eszembe, de olyan fájdalmon osztozunk, amelyet senki más nem érthet meg. Remélem, jól vagy.

A herceg gyötrelmes fintorral idézte föl Ilesa Ecazt menyasszonyi ruhájában, ahogy darabokra szabdalva feküdt a padlón az esküvői szertartáson. A többiekkel mit sem törődve ő is átölelte a főherceget.

– Jól vagyok.

Ügyelt arra, hogy ne említse Jessicát, bár annyit még hozzátett:

– Paul, a fiam, már tizennégy éves. Nagyon büszke vagyok rá. Remek vezetője lesz majd a Háznak.

– Tizennégy? – nézett rá a szintén a társaságban álldogáló Divono gróf. – Ha a fiad tizennégy éves, neki kell látnod megfelelő menyasszonyt keresni. Nem is lenne túl korán hozzá. A lányom épp hasonló korú…

Nem fejezte be a mondatot, csak rámosolygott a hercegre.

Mohiam is az előbb hozta szóba ugyanezt, ezért Leto már készen állt a válasszal:

– Egy apának mindig túl korán van ehhez.

Körbejáratta pillantását az összegyűlt nemeseken, nemcsak azokon, akik a közvetlen közelében voltak, hanem a nagy kiállítótér egészén is. Talán a teljes Landsraad a fiát méregeti, ahogy a ragadozók teszik a frissen eléjük került hússal?

– Minél szélesebben vesd ki azt a hálót, Atreides! – horkantott Lord Atikk. – A Caladan csak egyetlen bolygó. Sok nemesi ház szívesebben adná a lányát olyan család gyermekéhez, amelyiknek nagyobb birtokai vannak, olyanhoz, amelyik… nagyobb tiszteletnek örvend.

A herceg dühbe gurult ennek hallatán.

– Egy ilyen sekélyes elképzeléssel rendelkező lány egyáltalán nem felelne meg a fiamnak.

Armand védelmezően közelebb lépett hozzá.

– Amikor a lányom még élt, nagyon is elfogadhatónak tartottam az Atreides-házat, hogy házassággal kössek szövetséget velük.

Ez a kijelentés véget is vetett a beszélgetésnek: mindenki tudta, mit is jelent a főherceg üres ruhaujja.

Leto kiszabadította magát a kellemetlen társalgásból, és magában megállapította, hogy ez a sziporkázóan fényes fogadás csupa politikai csapdát rejt.

Ne sóvárogj túlzottan a figyelemre! A feltűnésmentes befolyás biztosabb út a hatalomhoz a gazdagság fitogtatásánál vagy a hencegésnél. A türelem igen nagy értékű fizetőeszköz.

MALINA ARUNAK, A KHAFT FŐIGAZGATÓJÁNAK GYERMEKEIHEZ ÍRT LEPECSÉTELT LEVELE

Noha enyhe szeizmikus mozgásokat érzett, a bolygó biztosan ott volt a talpa alatt. Szürke füstköd ülte meg a levegőt, a szabadon hömpölygő láva távoli folyói vörösre festették az eget.

A Tupile nemzedékek óta a KHAFT titkos központjának számított, bár a titokban tartott világ nem szerepelt sem a birodalmi csillagtérképeken, sem az Űrliga feljegyzéseiben. Számos bolygó viselte ugyanazt a titkos nevet, mindegyik ugyanúgy titkos menedék volt: Malina Aru főigazgató úgy tapasztalta, ez csak növelte az álcázás hatékonyságát.

Fia, Jaxson, azonban egyáltalán nem törődött sem a biztonsággal, sem a feltűnés kerülésével. Abban a néhány, nyugtalansággal teli hónapban, amelyet Malinával töltött itt, minden józanságot nélkülöző izgatottság lett úrrá rajta a távoli Otorión található családi birtok megszentségtelenítése miatt. Noha egyáltalán nem javasolta neki, Jaxson hamarosan elhagyja ezt a menedékhelyet.

Malina nagy reményeket táplált legkisebb gyermekét illetően, akit a KHAFT befolyása és erőforrásai felhasználásával kívánt segíteni, már ha Jaxson engedi, hogy megvalósítsa gondosan kidolgozott és igen előrehaladott állapotban lévő tervét. Sajnos kételkedett benne, hogy erre lehetősége lesz. A fiatal férfiban megvolt a kellő elszántság és a megfelelő hajtóerő – csak a türelem hiányzott belőle.

A nő egyedül álldogált a nyitott teraszon, barna szemét csípte a távoli vulkánkitörések füstje. Rövid, sötét haját divatos, mindazonáltal hivatalos, a léha cicomáktól mentes frizurában hordta. Puha, finom tapintású bőrből készült csőnadrágja úgy tapadt karcsú lábára, akárha ráöntötték volna. A bolygó egyetlen holdja óriás gömbként virított az égen, mintha csak egy hajszál választotta volna el attól, hogy lezuhanjon.

A Tupile szeizmikus nyugtalanságától mindig mintha feltöltődött volna – arra a hatalomra emlékeztette, amelyet a kezében tartott. Az Impérium jól láthatóan kézben tartja az emberiség valamennyi bolygóját, ám a Császár, mint központi kiállítási tárgy, és az egész Landsraad a maga teljes politikájával olyan volt, akár a bűvész kézmozdulata: a nézőközönség figyelmének elterelésére szolgált.

A KHAFT Vállalat a kereskedelmi hálózata és szövetségei révén maga volt a civilizáció tényleges kerete. Számos másik lázítóhoz hasonlóan Jaxson is azt hajtogatta nagy hangon, hogy a pöffeszkedő Impériumot darabokra kellene szabdalni. Malina ugyanezt az elvet vallotta, de csakis óvatos és ellenőrzött körülmények között. A fiában nem volt meg az ehhez szükséges kitartás.

Tupile az Impérium történetében régóta titkos menedékvilág volt már. Az Orániai Katolikus Biblia kiadását követő lázongások során az Ökumenikus Fordítók Bizottságának tagjai az életüket mentve tűntek el a rejtélyes Tupile-on. Évszázadokon át tartó gondos és nagy türelemmel végzett adattisztogatással eltávolították ezeket a világokat a csillagtérképekről és a feljegyzésekből. Habár egy régóta fennálló titkos megállapodásból eredően az Űrligának hivatalosan nem vezetett útja a Tupile-ra, a KHAFT legfontosabb igazgatóit bizalmasan elszállították ide.

A bolygó messzire esett halvány, vörös napjától, jóval távolabb attól, ahol az élet számára alkalmas zónának kellett lennie, ám a nagy méretű hold gravitációs ereje annyira fölmelegítette a földrészeket, hogy azok lakhatóvá váltak. A visszavonultságban élő vagyonosok pedig olyan megerősített építményeket készíttettek maguknak, amelyek kiállhatták a szeizmikus mozgásokat.

Körmök kocogását, puha talpak surrogását hallotta, és megfordulva két izmos tüskéskopóját látta, amint Jaxson nyomában kijönnek a verandára. Legutóbb alig néhány órája vitatkoztak össze – Malina szerette volna, ha valamivel tovább tart a nyugalmas időszak, de látta, hogy ingatag kedélyű fia újra készen áll a vitára.

A férfi sok időt töltött a két házi kedvenccel, noha mindkettő Malinához kötődött. A tüskéskopók összeállt szőrből, izomból és agyarakból álló csomók voltak, irhájukat ezüstös csillogású tüskék alkották, amelyek annyira vastagok voltak, hogy azt nem lehetett puha szőrnek nevezni. Hegyes fülük mögött ugyancsak hegyes szarvak nőttek. Széles szügyükből feltörő, mély hangú morgásuk rémülettel töltötte el áldozataikat, Malina azonban dorombolásnak hallotta.

Úgy döntött, egyelőre még nem köszönti a fiát, inkább mosolyogva leguggolt és kitárta a karját. A tüskéskopók otthagyták Jaxsont és rohanni kezdtek felé.

– Drága Har! Drága Kar! Gyertek!

Átölelte a két állatot, a pofájukat vakargatta, egyik ujját véletlenül felsértve az egyik tüskén, de nem törődött vele: számos parányi heget szerzett már a kedvenceitől. A tüskéskopók rajongva ültek le a lábához.

Végül fölállt és a kezébe véve a helyzet irányítását, a fiához fordult:

– Tudod, több dolog van, amiben egyetértünk, mint amiben eltérő véleményen vagyunk.

– Ha egyetértünk, akkor miért nem pusztítottuk el a Corrino-házat azért, amit művelt, anyám? Bármikor meghúzhatod a megfelelő szálakat és egyetlen feljegyzéssel kibelezhetnéd Shaddamot.

– Mert mi vagyunk a KHAFT, Shaddam pedig az Impérium, és nem kezelhetjük az egészet úgy, mintha hajba kaptunk volna valami semmiségen az iskolaudvaron. A Császár még azt sem tudja, mit tett velünk.

– Ez nem menti föl! A hagyomány szerint az Otorio volt a menedékhelyünk. Soha nem lehet helyrehozni a károkat.

– Éppen ezért nincs hová sietni – felelte Malina. – Inkább most állnál bosszút indulatból, átgondolatlanul, vagy szívesebben állnál neki egyszer s mindenkorra szétszedni az Impériumot?

Jaxson keze ökölbe szorult. Rövidre vágott göndör haja egészen a koponyájához tapadt, és ettől úgy festett, mintha fekete füst lenne. Vastag szemöldöke és átható tekintetű barna szempárja nyomán olyan veszedelmesnek tűnt, mint egy fel nem robbant gránát.

Mielőtt válaszolhatott volna, anyja megelőzte:

– Csodálom az energiáidat, fiam. Egész életedben azon igyekeztem, hogy a KHAFT és a családunk javára fordítsam.

– Azt akarod, hogy én is olyan báb legyek, mint a bátyám és a nővérem!

Ennek hallatán Malina nevetésben tört ki, mire a két tüskéskopó válaszképpen felmordult. Az egyik odalépdelt Jaxsonhoz, hogy megsimogassák, aztán visszament a nőhöz.

– Frankos és Jalma pontosan a tervnek megfelelően tölti be a szerepét. Bárcsak elhinnéd, hogy neked is jelentős feladatot szánok!

– Apa mindig azt mondta, engem egyszerűen csak félretolsz, eltakarítasz az útból.

A nőnek uralkodnia kellett magán, hogy továbbra se lehessen leolvasni semmit az arcáról.

– Az apád általában véve is túl sokat mondott, és megvan az oka annak, hogy csöndben visszavonult az Otorióra, mielőtt meghalt. Sajnálom, hogy annyi időt töltöttél vele. A saját kezembe kellett volna venni az irányítást.

Jaxson most is hamar felpaprikázódott, mire Malina csitítóan fölemelte a kezét, mielőtt még újabb megjegyzést kap. A fia mindig is próbára tette a körülötte lévőket, de ő tudta, hogyan kezelje. Ő képezte ki a hírhedten komisz tüskéskopókat – ugyanilyen jól megszelídíti a fiát is. Csak az ő esetében másféle fegyelmezésre alkalmas nyakörvet kell használnia.

Jól szabott kabátja zsebébe nyúlt és elővette az arany Corrino-oroszlánnal nyomott finom anyagú papírt.

– Ez itt a meghívónk arra a nevetséges fogadásra. Nem sértésként, nem is provokációként küldte el: Shaddamnak egyszerűen fogalma sincs a dologról. Azt sem tudja, mit tett az örökségünkkel.

Cafatokra tépte a meghívót és fölemelte a kezét, hogy a darabkák a füstös szellő hátán kirepüljenek a verandáról.

– Nem megyek el. A testvéred, a KHAFT elnöke sem megy el. A KHAFT Vállalat egyetlen képviselője sem lesz ott, mert arra utasítottam őket, hogy találjanak valamilyen kifogást. Látod, egy oldalon állunk.

– Észreveszi ezt bárki? – kérdezte keserűen Jaxson. – Ugyan mit érünk el ezzel?

– Amit csak a türelmed és a képzelőerőd megenged. Megtanítottalak: ne áldozd fel azt, amit igazán akarsz azért, amit most szeretnél. Mindegyikőtöknek megvan a maga szerepe ebben.

Malina összeszorította vékony ajkát. Frankos, a legidősebb gyermeke vette föl a KHAFT elnöke, a roppant vállalkozás nyilvános vezetőjének köpenyét, míg Jalma, egyetlen leánya, feleségül ment a nagy hatalmú, de szenilis, vén Uchan grófhoz, az egyik Nagy Ház fejéhez, amelynek hét bolygója volt, mindegyik valójában Jalma irányítása alatt.

– Nekem nem elég, hogy csöndben végigüljem a különböző értekezleteket, anyám. Sok a tennivaló. Megvan a magam hálózata, és olyan dolgokat érhetünk el, amelyeknek jelentős következményei lehetnek.

Malina tisztában volt azzal, hogy fia találkozott már a Landsraad néhány szókimondó, lázadó érzelmű nemesével. Időről időre jót tett nekik, hogy kiadhatták magukból csalódott dühüket és olyan vakmerő tüntetéseket tervezgethettek, amelyek aztán soha nem valósultak meg.

– Amikor készen állsz, bemutatlak a nemesi államközösség mozgalma nagy befolyású hirdetőinek. Óriási méretű és igen összetett a terv, és nemzedékek alatt már jelentősen meggyengítettük a hatalmat. Az Impérium alapjain egyre csak szaporodnak a repedések, és Shaddam még csak észre sem veszi.

– A Császár azért nem veszi észre, mert túlságosan lassan halad minden és az is túl kevés – tajtékzott Jaxson. – A birodalmi adók csöndes kerülését, a találkozások elleplezését szoktátok ünnepelni, azt, hogy másik irányba tereltétek az erőforrásokat. Nem akarom kivárni a fejlődés lassú ütemét. Forradalomra van szükség, hogy szabadságot hozzunk az Impériumnak. Az emberiség nem képes elviselni még ezerévnyi Corrino-hanyatlást. A birodalom nem szolgál más célt, csak az elnyomást.

Har és Kar úgy figyelte a fiút, mintha lenyűgözte volna őket a beszéde, Malina azonban túlságosan is sokszor hallotta már mindezt.

– Jelmondatokkal mit sem érsz, ha a fejlődés a cél. Bizonyítsd be, hogy felnőttél és rendelkezel a megfelelő ismeretekkel!

Keményebben szólt rá, mint eddig, mire Jaxson úgy kapta fel a fejét, akárha korbáccsal sújtott volna rá. A Bene Gesserit-nővérek használtak hasonló eljárást, amit Hangnak neveztek, Malina esetében azonban egyszerűen csak arról volt szó, hogy megmutassa, minden ízében mennyire jól ismeri a fiát.

– Az eddiginél szélesebb lesz a felelősséged, viszont követned kell az útmutatásomat!

Feltűnt neki valami, amitől elhallgatott: a fiában egyre erősödő, edzett acéléhoz hasonló keménység.

– Az én célom szempontjából ez az egész nem ér semmit, anyám – vágott vissza Jaxson. – Számtalan órát töltöttem azzal, hogy az apámmal beszélgettem, amíg még életben volt.

Malina összevonta a szemöldökét, a fia pedig emelt hangon folytatta:

– Soha nem bántál vele tisztességesen! Most, hogy halott és a sírját megszentségtelenítették az Otorión, soha nem tudod meg, micsoda haszna lett volna belőle a KHAFT-nak, ha hagytad volna.

A nő a füstös, sötét ég felől a fia irányába fordult. A tüskéskopók fölálltak és odasimultak mellé.

– Még az én életem során szét lehet verni az Impériumot – közölte Jaxson. – Ez a te fokozatos, tétovázgató terved egy elméleti problémákkal foglalkozó embernek talán jól hangzik, de a többség nem tud lelkesedni egy olyan titkos értelmű álom iránt, amit évszázadokba telik megvalósítani. Mind a ketten jól ismerjük a birodalom igazgatásának működését, anyám. A késlekedés általában újabb késlekedést szül, és végül soha nem születik meg a végeredmény. Ahhoz, hogy valamit szétverjünk, nem csak lassan, szelíden kell nógatni. Néha szükség van pörölykalapácsra is!

Malina a fejét ingatta.

– Már összecsomagoltam – fordult fia az ajtó felé. – Értesítelek majd, hogyan haladok, mert valóban ugyanazon az oldalon állunk. Az erőfeszítéseim nyomán nyilvánossága lesz az ügyünknek, egyszer s mindenkorra.

– Ez elhamarkodott és durva lépés, nem biztosítok rá anyagi forrást – figyelmeztette Malina, bár attól tartott, hiábavalóan fenyegetőzik. – Nem használhatod a KHAFT számláit, és minden egyes kiadást nekem kell jóváhagynom.

Jaxson az arcába nevetett.

– Megvannak a magam forrásai.

Ez még inkább riadalommal töltötte el az anyját.

– Mi a szándékod?

– Nemsokára megtudod, és majd meglátod, mennyire hatékony. De nem állíthatsz meg. Már az egész mozgásba lendült.

Mikor szűnik meg a tanítvány annak lenni? Vagy talán az egész élet egyetlen folyamatos lecke?

CSANI KYNES ÉDESAPJÁHOZ CÍMZETT MEGJEGYZÉSE

Paul Atreides, alig túl a tizennegyedik születésnapján, átvette a katonai kiképzőgép irányítását. Megragadta a kormányt, megvárta, amíg érzi a levegő áramlatait, a szél mozgását, a gép pedig keze legapróbb mozdulatára is reagált.

A mellette lévő ülésben Duncan Idaho lekapcsolta az oktatói vezérlést, hagyta, hogy a fiú maga vezesse a gépet. A sokoldalú, többek között képzett pilótának számító kardmester volt Paul első számú védelmezője és kiképzője.

Nem ez volt a fiatalember első leckéje a nagy sebességű támadógépek kezelésében. Jól ismerte a vegyes szemléletet, amelynek köszönhetően ugyanúgy lehetett viszonylag lassú, mozgó szárnyú ornitopter, mint a szárnyak megrövidítése és rögzítése után gyors repülő. Paul kifejezetten szerette, mert így széles körben lehetett alkalmazni a járművet. Most topter módban repült, és igyekezett, hogy minél simában emelkedjenek és ereszkedjenek a szárnyak.

– Túlságosan darabos. – Duncan hangja szigorúan, mégis bátorítóan csendült. – Képzeld el, hogyan repül egy kecses madár, például egy garadozó. Magától nem fog így mozogni.

Paul összpontosított, az egyik olyan Bene Gesserit-légzéstechnikát alkalmazta, amit még az anyja tanított neki titokban. Amint sikerült megszabadulnia az izgatottságtól, pontosan megértette, mire gondolt Duncan, és tudta azt is, hogyan kell kiigazítania a mozdulatait. Épp csak annyira engedett a szorításán, hogy a jármű simán repülhessen.

– Ez az! Úgy csináld, ahogy tanítottam!

A fiú nem szólt, hogy az édesanyjának is jár az elismerés. Duncan és Jessica gyakorta feszült egymásnak: két erős akaratú ember, akik egyaránt arra sarkallták Pault, hogy érje el a legjobbat, amire csak képes. Édesanyja beszélt is erről egy alkalommal, és azt az elméletet fogalmazta meg, hogy Duncannel valami furcsa versengést folytatnak Paul figyelméért és szeretetéért. Azonban senki nem tudott arról, pontosan miféle Bene Gesserit-eljárásokat oszt meg Jessica a fiával. Leto herceg nem nézte volna jó szemmel a dolgot, és – ezt Paul tudta jól – a sors fintoraként maguk a nővérek sem. Édesanyja azonban eltökélte, hogy így lesz.

De nem csak Duncan és Jessica úrnő képezte: közelharcra és egyszemélyes küzdelemre is oktatták, méghozzá Gurney Halleck, a harcos énekmondó, és Thufir Hawat, az Atreidesek Mentátja és orgyilkosmestere. Ez utóbbi a feladatai ellenére inkább védekező, mint támadó fogásokat mutatott a fiúnak: azt tanította meg, hogyan kerülheti el, hogyan élheti túl, ha bajba keveredik.

Duncan viszont egészen különleges helyet töltött be: nemcsak a tanítója és a védelmezője volt, hanem ráadásul még a legjobb barátja is. Leto herceg utasítása értelmében a kardmester számos különböző téren képezte Pault, és ez az oktatás igen szigorú volt. A mai nap sem képezett kivételt ez alól: az időjárás-jelentés szerint vihar lesz a tenger fölött, ezért Duncan arra utasította, repüljön egyenesen a felhők közé.

A kardmester kinézett a pilótafülke ablakán, méregette a parttól kilométerekre gyülekező sötét viharfellegeket. Fenyegetően gyülemlettek, mint akiket tanácskozni hívtak össze.

– Készen állsz, kölyök? – kérdezte. – Ez a legjobb módja a repülési ismereteid fejlesztésének.

– Kölyök? Talán akkor majd nem szólítasz többé így, ha belerepültem ebbe a viharba.

Paul már érezte, a szél hogyan ráncigálta a repülőt, amit egyre nehezebb volt kézben tartania.

– Meglátjuk – felelte a kardmester. – Attól függ, hogyan csinálod.

Az anyjától tanult fürkész megfigyelésnek köszönhetően Paul észrevette az aggodalmat Duncan hangjában. Meglehet, a vihar nagyobb a vártnál, a fiú mégsem javasolta, hogy változtassanak a tervükön. Készen állt.

Úgy repült, ahogy a kardmester tanította: bedöntött a vihar irányába, egyenesbe hozta a gépet, leállította az ornitopter szárnyainak verdesését és szorosan behúzta azokat a törzshöz. A rögzített szárnyak most egynegyed akkorák voltak, mint az előbb. A repülő kifejezetten karcsú lett így, épp olyan, amilyeneket az Atreides-járőrök használtak, és amelyekkel gyors támadásokat lehetett végrehajtani, bár a kiképzőgépen nem volt más fegyverzet, csak az orrban és a farokrésznél elhelyezett lézerágyúk.

Paul előretolta a kormány melletti gyorsítókart, mire a jármű úgy ugrott előre, akárha alig várná, hogy táncot ropjon a viharral. Körülöttük egyre sötétebbé váltak a viharfelhők, a fiú pedig az összefüggő felhőfüggöny felé vette az irányt. Noha a szél igyekezett csavarni egyet a gépen, Paul belső nyugalmába merült. A repülő mintha saját teste meghosszabbítása, kiterjesztése lett volna, így a lehető legjobb gyorsulásra ösztökélte.

– Jó – szólalt meg Duncan. – Látom, fejlődsz.

A fiú a szeme sarkából látta, hogy a kardmester az oktató vezérlőrendszerén tartja az ujjait, hogy azonnal átvegye a dolgot, amennyiben Paul elbizonytalanodna.

Alattuk valósággal visított a felgyülemlett energia ott, ahol a felhők a vízfelszínnel találkoztak. Ritkaságnak számítottak ezek az állatok, Paul mégis tudta, mivel van dolguk: az ámulattól libabőrös lett.

– Elekránok! Elekránok! Odanézz, mennyi!

– Maradj fölöttük, és akkor minden rendben lesz. Még följebb kicsit!

Paul nyugtázta, de képtelen volt levenni a szemét az élő villámlás lenyűgöző villanásairól.

Az elemi lények a tengerben születtek és mindenképpen kapcsolatban kellett maradniuk a víz felszínével, máskülönben szertefoszlottak. Előfordult, hogy egy nagy hullám nyomán az egyik felröppent a levegőbe: ilyenkor szétszóródott a testét alkotó víz, és a lény beleveszett az elektromos töltéssel teli ködbe. Amíg az elekránok biztosan kapcsolódtak a vízhez, kivételesen nagy veszélyt jelentettek… Ezek az energiatornyok veszedelmes villámcsapásokat tudtak kiereszteni magukból.

– Itt van a próbatételed – közölte Duncan. – Méghozzá jó nagy.

Beszéltek már a biztonságos és a veszélyes kiképzésről, és Duncan ragaszkodott ahhoz, hogy Paulnak tényleges kockázatot rejtő helyzetekben kell tanulnia, mert így készülhet föl a valós válsághelyzetekre. Leto herceg ezt tartotta az eszményi tanulási módnak, és jól mutatta, mennyire hitt a kardmester képességeiben, hogy azt is kérte tőle, valódi veszélyeknek tegye ki a fiát.

Ám az elekránokkal terhes vihar mindennemű, tanmenet szerinti tervezett eseményen túlmutatott. Az elektromos lények növelték a vihar erejét, ami így hurrikán erejű szelekkel terhes, hatalmas felhőszakadássá vált.

A villámcsapások ritkán emelkedtek ki az elekránok üstjéből, inkább oldalvást kacsáztak tova, mintha a lények valamiféle természettől elrugaszkodott versengésben vennének részt és éppen egymásra nyitnának tüzet. Amikor az egyik elekrán cikcakkos villáma belecsapott egy fajtársába, a célba vett lény tornyot idéző teste meghajolt, összegörnyedt, majd ismét kiegyenesedett, és csak ezután kezdett el újra szikrákat vetni és villódzni.

Paul évek óta figyelte már Duncan kimagasló navigálási képességeit, kifinomult reflexeit és villámgyors reakcióit. Ámulattal nézte, milyen magabiztos mindig a kardmester, de mégsem annyira, hogy az már önhittség legyen. Nagyra értékelte barátja tökéletes stílusát, miközben élet és halál mezsgyéjén egyensúlyozott: Duncan az adrenalinlöketben lelte igazi örömét, és már a fiú is függött ettől az élménytől, ahogy a borotva élén táncolnak, ahol minden kis hiba végzetes lehet.

Jelen pillanatban minden egyes másodperccel egyre erősödő izgatottságot érzett, átitatta a vészhelyzetből táplálkozó, az életben maradáshoz elengedhetetlen energia, mintha a nagy veszéllyel szembesülve teste a lehető leghatékonyabb módon kezdene el működni. Soha nem tapasztalt még ilyen összpontosítást, ilyen feszültséget, képességei ilyen élességét, reakcióinak ilyen gyorsaságát. A mellette ülő Duncanre sandítva látta, hogy oktatója is hasonlóan feszült éberséggel figyel.