Pavlovits Miklós

AZ ALBÁN HÍD

Köszönetnyilvánítás

A borító eredeti fotóját a könyv szerkesztője,

Virág Cecilia Mária fényképezte. Ezúton is

köszönet érte, biztatása nélkül valószínűleg

el sem készült volna Az Albán híd.

Pavlovits Miklós

AZ
ALBÁN HÍD

Mediterrán sorsregény

Budapest

AZ ALBÁN HÍD

©Pavlovits Miklós, 2025

Szerkesztő

Virág Cecilia Mária

Tördelés, műszaki előkészítés

Horváth Attila

Címlapfotó

Virág Cecilia Mária

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

email: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2025

ISBN 978-963-557-109-3

„Nézzenek, de ne lássanak,

Halljanak, de ne értsenek,

nehogy megtérjenek s bocsánatot

nyerjenek.”

(Márk evangéliuma)

TARTALOM

Első fejezet

Az épülő híd Allah dicsőségére készül. Messziről nézve hatalmas gyíknak tetszik. A sziklapárkány és a meredek túlpart között tizenhárom pillér tartja. A felső boltív távolsága száz láb. Van évszak, amikor víz alig csillog a mederben. Máskor vad áramlások hömpölyögnek benne.

Az építők összezárásán szorgoskodnak. Emberi sorsok szorítják hatalmas köveit. Kir folyó hidja őszre adatik át a népek használatára. Hintók, szekerek, bocskorok, csizmák és papucsok sorjáznak majd rajta a túlsó part felé.

ELSŐ FEJEZET

Joannisz

Messzi idők romjai között kanyarodik az emlékezet kígyója. Én mesélek általa, a történet meg engem mesél.

Viharteljes idők jártak. Kréta szigetének nagy részét szultáni hadak uralták, rabló hordák dúltak hegyet, völgyet. Nem volt biztonságban jószág, olívaprés, kád, sem a szőlőtőkék termése a pincében. El kellett hagynunk ősi birtokunkat. Apámat ez megviselte, bele is halt. A családi kriptába temettük. A birtok és jövedelme odalett, csak kikötőfelügyelői fizetésem maradt. Iraklionba kellett költöznöm, szolgák nélkül lakott házba. Borús kilátások. Ekkor érkezett a levél Velencéből. Jó húsz nyár is eltelt azóta, hogy az ottani rokonságnál vendégeskedtem. Ki gondolta, hogy lesz még dolgunk egymással.

Azt írták, van egy árva lány, akinek szép az öröksége, és bizonyos okok miatt jobb, ha elhagyja a Köztársaságot. A neve Katarina. Jó feleségem lehet, én meg hasznát vehetem hozományának. Biztos forrásból értesültek gondjaimról, hisz Velencének van a legnagyobb kémhálózata a világon. Iraklionban is mindent figyelnek, jelentenek. Gyorsan válaszoltam: rendben! Írtam egy szép összeget, ha megfelel, küldjék, és vele a lányt is. Reméltem, egészséges, ha csúnyácska vagy hibás küllemű is. Én sem vagyok Adonisz. Kevés nő vágyik arra, hogy bicegős férfi párja legyen. Jó, a sántaság sem látszik mindig, csak ha nem ügyelek rá. A tükörben sincs sok néznivaló rajtam, ezért maradtam meg magamnak. Így viszont lehet családom, utódom, s újra fényében tündökölhet a nevünk.

Aggasztott, vajon a Köztársaság meg tudja védeni Irakliont a török ellen? És meddig? A Megváltó javunkra fordítja a hadiszerencsét? Ha mégis menekülni kell, Velence tán befogad, az odavalósi asszony rokonsága segít. Engem, ortodox krétait nem várnak örömmel. A Signoria több jelentést őriz családunkról. Hallottam gyanútlan oda érkezőkről, akik a börtönben végezték, vagy a Szent Márk téri vérpadon.

Hírlett, a török sereg arra készül, hogy sáncokkal és ágyúkkal veszi körbe a városfalakat. Ilyen még nem történt soha.

Famíliánk a velencei dózsétól kapott nemességet, amikor száz évekkel ezelőtt a szigetre jött. Idők múltával nemzetet és vallást váltottunk. A velencei beszédet görögre, a római hitet bizáncira, Szent Márk nemességét krétaira. A Köztársaság ezt nem nézte jó szemmel. Lassan elszegényedtünk.

A kikötő felügyelőség nem előkelő foglalatosság, mondhatni, méltatlan a büszke O’Pisani családhoz. Én szeretem. Okmányok, posta, rakomány származtatása, utasok vizsgálata a dolgom. Tripoli kereskedők selyemszövetét, türoszi üvegkancsókat, zsidó mesterek bíbor kelméjét vagy keleti fűszerek zsákjait mérlegeltetem. Ez a munka sok ismeretet igényel.

Hivatalom megtartása a vám kivetésén és a zsebbe kapott aranyak kezelésén múlik. A főfelügyelő lenéz, mert bicegek, és mert a nagyapja a házunkban szolgált. A havi bugyellárisra viszont igényt tart. A baksist átveszi, a dukátok egy részét továbbadja. A kikötői felügyelőknek sok ellensége és kevés barátja van. A besúgók minden rámpánál leselkednek.

Házasságomról addig ábrándoztam, amig egy gyors galleon hírét nem hozta. Kapitánya közölte, ha Dalmácia felől kitart a szél, napok múlva megérkezik a menyasszonyom. Megköszönni sem tudtam, akkorát dobbant a szívem.

Nem volt elegendő pénzem a menyegzőre. Kölcsönt kellett szereznem.

Arab és velencei pénzváltóknál kezdtem. Nem hitték el, hogy gazdag velencei hozomány várományosa vagyok. Biztosítékot nem tudtam ígérni. A főfelügyelőt is kérdeztem. Minek a rongyrázás, vélekedett, nászéjszakához nem kell zabáló vendégsereg, elég egy pap meg egy punci! Azt azért elvárta, hogy ő is a bendőjét tömje a lakodalmas asztalnál.

A zsidónegyedbe mentem, rabbi tanácsát kérni. A Moises nevű tekintélyes nabihoz irányított. Nem uzsorás, de szokott kölcsönözni. Tiszteletre méltó, hallgatag próféta, a Kabbala titkainak tudója. Ha megkedvel, talán segít.

Megpróbáltam!

Őszülő bozontú, mélysötét szemű ember volt ez a Moises. Barátságosan fogadott, nem úgy, mint Iraklion uzsorásai. Hellyel kínált háza árnyékos udvarán, felesége teát hozott és kóser harapnivalót. A házból gyerekek ricsajozása hallatszott. Mindenfélét kérdezett rólam, a nevem, családom eredetét, mit csinálok, honnan van kastélyom, miféle szükség hozott hozzá, meg ilyesmit. Mitől ered a sántaságom. Mondtam, gyerekkori baleset, szőlőprés dőlt a lábfejemre, és rosszul forrtak össze a csontok.

Bólogatott. Elmeséltem, miért van sürgős kölcsönre szükségem. Noha nincsen zálogom, de érkezik a biztosíték. Mondja meg, mennyi kamatot kér, ki fogom fizetni. Jó ideig kutakodva nézett. Arról kezdett elmélkedni, hogy az embereknek látható és rejtett részük van. A valódi lényeg a tekintet mélyén lakozik. Ezt figyelte. Így hát megadja a lakodalomhoz szükséges dukátokat, kamatot sem számol érte. Azt kéri csupán, hogy a vendégek között lehessen.

– Miért?

– Látni akarom sorsod fordulóját.

Micsodát?

– Őseim ismerték a tieidét. Akik még hatalmasságok voltak, és sok gonoszságot műveltek velünk, zsidókkal. Az én családommal is. Most meg a menyegződet akarom látni,

– Azt hiszed, hogy nem adom meg az adósságom?

– Nem hiszem.

– Miért vagy ebben olyan biztos?

– A rejtett részed nem engedi. No, megegyezünk?

– Mégis mit akarsz látni?

– Milyen a velencei arád, aki a gyermeket szüli? Jár-e sorsmadár felétek?

A Talmud tudóját hiába faggattam, nem válaszolt értelmesen. Mégis, hogyan kerüljön sábeszdeklis a vendégek közé? Hozhat rontást a házamra? Hallottam már ilyet. Ez a kölcsön ára? Bizánc földúlása óta Krétán élünk, azt hívunk házunkba, akit akarunk. A zsidó majd elüldögél magában.

Megkaptam a kölcsönt, és hozzákezdtem a szervezéshez. A feladat: lakhatóvá tenni az épület öreg szárnyát, ami majd a fiatalasszonyé lesz. Kifesteni a nagy ebédlőt és berendezni. A lakomához szakács, felszolgáló szükséges. Átgondoltam a meghívandók listáját, rokonokat, fontos ismerősöket, kit, miért ér a megtiszteltetés, hogy O’Pisani házasságkötés vendége lehet. Ne legyenek sokan, mégse sértődjön senki, akinek nem kéne.

Nagyjából mindent elintéztem. Szakácsot szerződtettem levesek, húsok, saláták, finomságok készítésére. Jó borokat palackoztam a pincéből. Alighogy befejeztük a ház berendezését, velencei hajó érkezését jelentették. Épp időben értem a kikötőbe. Az oroszlán lobogós fregatt fedélzetről több utas integetett. Én azt lestem, kit üdvözöljek. Majd mindenki a szárazföldre lépett már, amikor elegáns férfi tűnt elő. Kék köpenye lebbent, ezüsttel kivert szíj derekán, díszes tőr rajta.

Mintha ismert volna, megadva a módját, meghajolt, ahogy tisztes rangú személy előtt illik.

– Köszöntelek, jó uram! A nevem Fabrizio Loredan. Én kaptam a megtisztelő megbízatást, hogy menyasszonyodat Iraklionba hozzam. Remélem, készen állsz a fogadására!

Meglepetésemben mást nem tudtam tenni, bólintottam.

Intésére két díszes dáma tipegett partra. Merev apáca kíséretében egy fátyolos másik. Meghajolt előttem, s föllebbentve fátylát köszöntött. Törékeny szépség, maga a csoda! Könnycseppek csillogtak a szemében. Milyen megható! Meglátni arcát és beleszeretni pillanat műve volt. Dadogva viszonoztam köszöntését. Hintóba szálltak, én lovon mutattam az utat a Szent Pál kolostorhoz, ahol szállásuk volt. Elfáradtak, lepihennek. Elbúcsúztunk, nekem a ládák, zsákok és asszonyi kellékek kipakolását kellett felügyelnem.

Holnap esküvő!

A latin esketési szertartás hosszú és unalmas. Katarina aranyszálakkal átszőtt fehér menyasszonyi ruhát és halványkék fejéket viselt. Én hagyományos krétai görög öltözéket. Az apáca vitte az uszályát. A kísérő lovag ugyancsak elegáns volt. A dagadt káplán mondott beszédet. Szent Pál leveléről papolt, szeressük embertársainkat. Kivéve a muszlimokat. Ők a sátán teremtményei, s életre-halálra gyűlölnünk kell őket.

Amikor sorra került, idegességemben csaknem elejtettem a jegygyűrűt. Megcsókolva Katarinát, szűzies tartózkodást éreztem ajkán. Illata, mint tavaszi virágoké. Orgona szólt. A templomban nem voltunk sokan, ám házunkban két tucat vendég várt ránk. A násznagy szerepét a velencei magához vette. Ügyesen tette dolgát. Köszöntő beszédeket mondott, igaz, a görög nyelvet törte.

Ifjú arám és én méltóságteljesen ültünk a díszhelyen. Elsőnek ízleltük meg az ételek finomságát. Nem sok szót tudtunk váltani egymással, igaz, mondandónk sem volt nagyon. A zenészek rázendítettek, a táncot mi kezdtük a vendégek éljenzése közepette. Fájós lábam nem segít, ha perdülni akarok. Nem forogtunk sokáig, hajóskapitány barátom leváltott. No, ők jobban mutatták, miként járják a táncot krétai férfiak és a velencei lányok.

Jó volt a hangulat. A táncoló fiatalokban gyönyörködtem. Fabrizio váratlanul megragadta a csuklómat. Az erkélyre kísért.

– Az a zsidó, mit keres itt?

– Tessék? Pénzt kölcsönzött nekem.

– Nem kellene itt lennie! Holnap elszámolunk a hozomány téged illető részével.

– Hogyhogy részével?

– Megállapodtatok a családdal? Fele téged, a másik fele feleségedet illeti. Katarinára és jövendő gyermekedre nagyon vigyázz! Biztonságuk fontos! Mi is rajta fogjuk tartani a szemünket!

Nem tudtam, mit mondjak.

– Kitűnő a vörösborod. Küldesz holnap egy hordócskával a hajóra?

Magamra hagyott.

Különös. Fele pénz, velencei figyelem?

Körülnéztem az éjszakában. A tengerre a hold fénye terült. A falak mögötti síkon török tábortüzek pislákoltak. Hát itt vannak.

Rossz sejtelmekkel tértem vissza a terembe. A zenészek játszottak, Katarinát legények forgatták. Arca kipirult, önfeledten nevetett.

Éjfélkor a velencei kihirdette, az ifjú pár a nászi szobába tér! Éljenzés és illetlen kívánságok hangzavara. Katarina és az apáca az emeletre indult, követtem őket. A fejem zizegett a boroktól, a gyomrom feszített. Mégis bizakodtam, idejében rendben leszek. Biztonság gyanánt bekaptam egy pirulát, amelyet ilyen alkalmakra árulnak. Azt hittem, együtt megyünk a hálószobába, de nem. Hermina nővér fölvilágosított, a menyasszonyt ő vetkőzteti, mosdatja. Az újdonsült férj várjon türelemmel a sorára! Ha elkészült, oda kíséri. Még nem övé az érintetlen szűz!

Idegesen váltottam éjjeli köntösre és vártam. Belépve a nővér vezette baldachinos ágyunkhoz arámat. Poharakat hozott, élénkítő bort töltött, Megvárta, míg fenékig ürítjük. Szájon csókolta Katarinát, meghajolt, és Szűz Mária áldását kérte egészséges fiúgyermek fogantatásához.

Szívem a torkomban vert. Mátkám kérdőleg tekintett rám, majd széthajtotta köntösét és ártatlanságát fölfedve elfeküdt az ágyon. Föltárult teljes szépsége. Néztem, néztem törékeny melleit, hasa domborulatát, combját, mindent, amit felfogni voltam képes, mégsem tudtam betelni vele. Intett, lépjek közelebb. Szája remegett, ahogy a szüzektől megszokott.

Közelről csodáltam meztelenségét. Dús szőkeségét hajának, ölének. Hasonló asszonyt még nem láttam. Ártatlan zöld szemekkel nézett rám. Férfi módra birtokolni, csókolni, habzsolni vágytam mindenét.

Gyermeki kiszolgáltatottsága mégis riasztott. Azt mondtam, most nem fogom ölelni, mint asszonyomat. Majd később, ha megérik rá. Megriadt! Hevesen rázta a fejét. Nem, nem lehet! Most kell megtörténnie! Vagy soha máskor.

Elfújta a mécsest, és magára húzott. Testünk lüktetésének nem tudtam ellenállni, férfiasságomat bika ereje töltötte meg! Előbb feljajdult, majd sóhajtozni kezdett. Férfi legyen, aki eldönti, szenvednek, vagy testük illetlensége támad az asszonyokban ilyenkor. Gyorsan befejeződött dolgom az ágyékában. Boldog voltam, hogy kiváltottam szenvedélyét. Mondják, forró ölelkezésből életerős gyermek születik. Bizton reméltem, ez történt velünk.

Nem tudtam elaludni, Katarina álomba szenderülve pihegett párnáján.

A jövő reményteljesnek mutatta magát. A törökök biztos eltakarodnak. Békességben élünk majd asszonyommal, aki erős fiúkat szül, és családunk visszanyeri régi tekintélyét.

Kilopództam. Odalenn elcsitult a ricsaj, a vendégek eltávoztak. A toronyszobába mentem, jó kilátás nyílik onnan a környékre. A hajnali nap fölkelőben volt. Az öbölben hajók bontották vitorlájukat a friss szélben. Allah híveit müezzinek éneke szólította imára. Ostromra készülnek. Ágyút, védőművet telepítenek, sáncot emelnek, elrendezik, ami a romboláshoz szükséges. A sziget már a kezükben van, a várost csak hatalmas védfalai és a kikötője kapcsolja a keresztény világhoz.

Fura csapkodásra figyelmeztem. Loncsos szárnyak tűntek föl a bokrok közül. Nagy furcsa madár emelkedett föl, s kört írva az ég alatt, elröpült. Dédszüleim márványpadján a zsidó nabi üldögélt.

– Hé, te! Mit csinálsz ott? Miért nem mész már haza?

– Indulok mindjárt, épp átgondoltam az esküvőtöket!

– A kölcsönöd miatt? Mit láttál, amit tudnod kéne?

– Látni és tudni, nem azonos! Amit én tudok, azt te nem láthatod! Amit pedig látsz, arról nincsen tudásod!

Fölállt, elindult. Nem sokat értettem abból, amit mondott.

Visszatérve a nászi szobába, láttam, Katarina ébren van. Riadtan mosolygott a korai fényben. Ágyunk áthúzva, rajta tiszta lepedő, párna. Elmagyarázta a velencei szokásokat. A szüzek első vérét nem szabad száradni hagyni. Sötét árnyak kaparintják meg boszorkányok számára. Amint lehet, ki kell mosni. Hermina már végzett ezzel. Ő tanúsítja, megtörtént az éjjel, aminek kellett. Írást készített róla. A Szent Pál plébánián kettőnk boldogságáért misét mondanak. Fabrizio utána indul vissza. A nővér velünk marad a szolgálatára.

Mennyi mindenről szereztem tudomást! Miért kell tanúsítvány a nászunk sikeréről?

Adrian

Kréta varázslatos szigetén születtem. Szépséges anyám velencei volt. Ő megmaradt Róma hitén, nem is kedvelte meg a görögöket. Ifjúságom városa Iraklion. Szélvédett kikötőjében messziről érkező kereskedők cseréltek árut. Volgai rebarbara, tibeti pézsma, kámfor, Indiából elefántcsont, Bejrutból tömjén, igazgyöngy. Adták, vették, raktározták. Velence minden után adót szedett, apám volt a tengeri vámok őre.

Jó anyám akkortájt kulcsolta át apám derekát, amikor a városlakók müezzin kántálást hallottak a falak alatt. Tudható volt, a nagyvezír hamarosan megkezdi a falak ágyúzását. Aztán évről évre újra. Mire végleg lerombolták, én már húsz éves voltam.

Szüleim esküvőjét gyors gyerekáldás követte. Anyám vajúdása várt idő előtt kezdődött. Nagyon meggyötrődött, mire a bába kiráncigált a hasából. Apám az Adrian nevet adta nekem, talán a tenger miatt.

Koraszülöttként mégis bikaerős lettem.

Az évente ismétlődő ostromok ellenére a Köztársaság lobogója büszkén lengett a tornyokon. Gyerekkoromban a kikötő környékén csavarogtam. Nyüzsgött ott a sokféle nép. Szurtos műhelyekben puha agyagot mázoltak, égették. A kovácsok vasat izzítottak, az ötvösök aranyat. Fontak, szőttek, vásznat festettek. A mólókhoz genovai, velencei, dalmát hajók érkeztek, kikötöttek, elvitorláztak. A kocsmákban részeg tengerjárók mesélték kalandjaikat.

A görögök Iraklionnak nevezték a Köztársaság uralta várost. Velence a saját képére építette. A főtér hatalmas kastélyában a Signoria hercege lakott.

Az ostromolt falak napjai érleltek férfivá. Elszánt védők, zsoldos katonák neveltek a muszlimok gyűlöletére. A háború mesterségét tőlük tanultam. Az ágyúzással kezdtem: lőpor, gyutacs, fojtás, a golyóbis csőbe tömése, célra tartás, végül az ágyú elsütése.

– Vigyázz, gyerek! A cső hátra ugrik, ne téblábolj mögötte! Bűzös füstjét ne szívd be! Kövesd a lövedék ívét és érkezését a sátánfiak táborába.

Oszmán ágyút, sátrat, katonát érő találatot ujjongás kísért.

A genovaiak hosszú puskákkal lőttek, a franciák számszeríjjal. Ők mutatták, hogyan kell fürkészni és elejteni az ellenséget. Lőrésen át figyelni a mozgását, a szelet, a távolságot, és jó ütemben meghúzni a ravaszt. Az íjászok nem kiáltanak, ha eltalálnak lovast, janicsár vezért vagy rangos szpáhit. Oszmán tiszt haláláért jutalmat kapnak.

Számszeríjjal is próbálkoztam. Megfeszítették nekem. Reméltem, török pasa lovagol a közelben. Leginkább a vezír. Megcélzom, jól eltalálom, a földre zuhan, és az összes török világgá fut. Sajnos nem jött. Közönséges janicsárokra használtam a nyílvesszőket, amikből nem kaptam sokat. Nem sikerült ártani egynek sem.

Aa Szeplőtlen Mária zárda udvarán rokkant katonák oktattak vívást, birkózást és rövid puskák használatát. Kiderült, bőven van erőm a testi tusához, fürgén forgatom a kardot, a tőrt. A birkózásban a földre dobás, a karok ficamítása és a fojtás fontos. Utcafiúkkal tanultam úszni, ellenfél fejét víz alá fojtani. A nagy bástyáról távcsövön figyeltük a kitörő zsoldosokat. Hogyan rombolnak le török ágyút, raktárt, gyújtanak föl szekeret, kaszabolnak menekülőket, majd vágtatnak vissza a falak oltalmába.

Keresztény hitünk rendelése az élet-halál harc a muszlim ellen! Meg lehet szokni a robbanást, golyók, nyílvesszők süvítését, sebesültek jajgatását. A halál sokféle szagát. Segédkeztem a falakon, vonszoltam sebesülteket ispotályba, cipeltem lőporos hordót, követ, gerendákat a védőknek, ágyúgolyót tüzéreknek, vittem a kapitány üzenetét ostromlott helyekre. Anyám komoran hallgatta beszámolóimat.

Lányok csábítására nekünk, a falakon edződő fiúknak, nem volt érkezésünk.

Tizenhét voltam, amikor felavattattamfelavattak. Mi tagadás, vágytam rá. A Szent Genevieve bástyán felügyeltem az ágyúk okozta omlásokat, miközben társaim a réseket tömítő gerendákat fűrészelték. A tengert figyeltem, ahol velencei vitorlások harcoltak. Török hajókat lőttek, azok meg őket. Vitorlát fordítottak, közelítettek, durr, majd elfordultak, csoda, hogy egymásnak nem ütköztek. Lőporfüst, robbanások. Az ég kéklett, a tenger zölden hullámzott.

Bámészkodás közben tekintetem fémes csillanásba akadt. A fal peremén tűnt fel. Mi mozog ott? Acélsisak, majd fogást kereső kéz és váll. Tulajdonosa kiemelkedett: janicsár feje. Körülnéz, lát-e védőt. Én az voltam, dárdával a kezemben. Fölismerve a veszélyt, gondolkodás nélkül ugrottam. A páncéling szabadon hagyta izzadó nyakát. Oda döftem! A dárda ellenállás nélkül mélyedt a húsába. A török szeme kitágult, vére spriccelt! Nem üvöltött, csak öklendezett. Talán azon csodálkozott, hogy épp vele történik ez? Végtelenné vált, ami véges.

A vérbe boruló arc és bugyborékoló száj eltűnt. Karddal kezemben az omladékhoz rohantam. Lezuhant testét láttam a földön. És társait. Csapatnyi turbános már félúton járt a falon, mások létrákkal kézükben a bástya aljáról figyeltek.

A török ágyúkból tűz lobbant, dörrenéssorozat hallatszott. Ide célozott lövedékek csapódtak a falba. Egyik a mászók között durrant. A barmok saját embereikre lőnek! Azok rémülten fordultak vissza. Követ kaptam fel, rájuk hajítottam. Nem talált, mégis fejvesztve bucskáztak lefele.

Megszűnt a veszély, ám elfogyott a levegőm. Remegtem. Egyedül védtem az omlást és a várost. Mi lett volna, ha feljutnak? Miként, kinek meséljem el hőstettemet?

Az elöljárónak elmondtam, mi történt. A vállamat veregette. Őrt vezényelt oda a rést védeni. Hazafelé eszembe jutott, hogyan történt, ami történt? Házunk kertje hallgatott. Tanácstalanul léptem be, hogyan kezdjek a meséhez?

A Hermina készítette vacsorát négyen ettük. Apám sietett. Mondta, velencei hajók sikerrel verekedték át magukat a törökökön. Hármat kilőttek. Nemsokára kezdenek kirakodni. Anyám derűs, mosolyt látok az arcán. Jó hangulatban kezdtem a történethez. Nem cifráztam, a lényeg, hogy megtettem, amit kellett. Apám fölkapva szemöldökét, figyelt. Megértően bólogatott.

– Ennek be kellett következnie! Jó, hogy így sikerült, lehetett volna rosszabb is – mondta. – Ne bánd, ami történt. Igaz, az ölés halálos bűn. Háborúban nem a tízparancsolat diktál szabályokat. Sok embert mentettél meg a török megölésével. Mondható, Isten akaratát teljesítetted. Hidd el, megbocsátja! A püspök feloldoz!

Anyám megdermedt. Teste megrándult, elkerekítette szemeit, s meredten bámult rám. Aztán fölpattant és sikoltozni kezdett! A haját szaggatta. Nem lehetett övé ekkora rémület, inkább egy benne lakó démoné. Apám késve ugrott fel, hogy lefogja.

– Katarina! – üvöltötte. Anyám megfordult, s teljes erővel az arcába csapott. Torkaszakadtából átkozódni kezdett, istenre, ördögre, mindenre, mindenkire. Rángatózott. Apám lefejtette karjait, erővel magához szorította.

– Katarina, Katarina, mi történt veled? Nyugodj már meg! – kiabálta.

Hermina lépett közéjük. Határozott mozdulattal átkarolta anyámat, aki elernyedt. Szemei bezárultak. A két nő jó ideig egymáshoz simult. Anyám zokogása csillapodott.

– Gyere, kicsim, megnyugtatlak! – mondta Hermina, és a szobájába vezette. Utánuk mentem, de hiába zörgettem, bezárkóztak. Két nap múltán engedett be, szótlanul ölelt és pityeregni kezdett.

Tanácstalan voltam. Miért rázta meg ennyire? A sok városlakó ugyanezt teszi életünk védelmében. Apám szerint máris híre kelt, hogy a fia mentette meg Irakliont. A kapitány nyilvánosan ki fog tüntetni.

Előbb azonban a toronyszobába bicegett föl velem. Az ablakból figyeltem, rongyos férfiak tisztították a partot. A keleti szél ilyenkor sodorja ki a tengerből a tetemeket. Keresztény és muszlim hullavivők nem bántják egymást. Együtt takarítja ki-ki a magáét. Lám, ebben hasonlít krétai és török.

Kulcsot kaptam apámtól a fegyvertárhoz: ősök viselte sodronyingek, mellvértek, kardok, tőrök, fejszék, csatabárdok és szúette bútorok rendetlensége. Szépen ívelt pajzsot és keskeny kardot választottam magamnak. Meg egy régi tőrt a csizmaszárba. Felavatott harcos lettem! Máris fejjel magasabb apámnál.

Büszkén hirdettem, Iraklion falain soha nem tör át a török.