Fiona McArthur

Kórház a tengerparton

Alison Roberts

Éltető elem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Fiona McArthur, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A SZÍVHANG 666. eredeti címe: A Month to Marry the Midwife

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Alison Roberts, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Szívhang 667. eredeti címe: The Surgeon’s Engagement Wish

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 666–667. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-335-6

Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Fiona McArthur

Kórház a tengerparton

ELŐHANG

A fehér színű homok sarló alakban ért össze a kék tengerrel. Ellie Swift a Világítótorony-öböl felől ment le a partra, és elindult a szirtek felé. A hideg homok beszivárgott a lábujjai közé, s amikor vett egy mély lélegzetet, érezte az ajkán a sós levegő ízét, és elmosolyodott. Úgy tervezte, elsétál a földnyelvig és vissza, mielőtt el kell indulnia dolgozni.

– Ellie!

Rémülten megfordult, miközben a hullámok a lábfejét nyaldosták, és megpillantott egy férfit, aki bicegve futott felé, és közben integetett. Jeff volt az, a szörfklub egyik tagja. Ellie ismerte Jeffet, aki az egyik halászhajó kapitánya volt, és a vízimentők főnöke. Ellie segítette a világra a fiát. Jeff a szülés közben elájult, és Ellie-nek minden találkozásuk alkalmával uralkodnia kellett magán, nehogy emlékeztesse erre.

Most hirtelen rájött, hogy Jeff nem jókedvéből integet neki, ezért sietős léptekkel elindult felé.

– Az egyik szörfös kisodródott a partra a világítótoronynál. Idősebb férfi, azt állítja, hogy orvos, és munkatársak vagytok a kórházban. Valószínűleg eltört az egyik karja és az egyik lába.

Ellie elnézett abba az irányba, amerről Jeff érkezett. A férfi a távolban összegyűlt tömeg felé intett.

– Azt mondta, hogy nem érhet hozzá senki, amíg te nem érsz oda – folytatta Jeff. – A mentősök már úton vannak, de attól tartok, mentőhelikopterre lesz szükségünk.

Ellie a kórház összes osztályán megfordult, ezért sokan ismerték. Egy idős férfi, aki szörfözik? Ez csak dr. Southwell lehet!

Tíz perccel később az orvos mellett térdelt, és szemmel tartotta a nyakát, amelyre rácsatoltak egy merevítőt, miközben két mentős és két izmos vízimentő ráemelte a sérültet a hordágyra. Dr. Southwell összepréselte az ajkát, és halkan felnyögött. Ellie kinézett a kék tengerre, amely mintha azt zúgta volna, hogy ez nem az ő hibája. Biztosra vette, hogy az orvos gyorsan rendbe fog jönni, és hamarosan újra meglovagolhatja a hullámokat.

A dagály már visszahúzódott, és a hullámok már nem nyaldosták azt a partszakaszt a sziklák tövében, ahová a mentősök letették a hordágyat. A félelmet nem ismerő szörfösök kedvelték ezt a helyet. Itt hasaltak rá a deszkájukra, és innen eveztek ki a hullámok közé.

– Hálás vagyok a segítségéért, Ellie. – Dr. Southwell már sokkal jobban nézett ki, de kissé kábult volt. – És igazán sajnálom, hogy egyedül hagyom az osztályon.

Dr. Southwell mindig nagyon kedves volt vele.

– Miattam nem kell aggódnia. Inkább azzal törődjön, hogy minél előbb rendbe jöjjön! Amint visszajön a kórházba, megiszunk együtt egy kávét. Jobbulást kívánok!

Az idős férfi rámosolygott Ellie-re.

– Visszajövök ide, amilyen hamar csak lehet.

Ellie megcsóválta a fejét, és elnevette magát. Az orvos minden reggel lejött ide szörfözni, mielőtt elindult dolgozni. Sportos alkata éles ellentétben állt ősz hajával és napbarnított, ráncos arcával. Magas és vékony férfi volt, negyven évvel ezelőtt biztosan megfordultak utána a nők.

A mentősök odaszíjazták a karját a felsőtestéhez, és a sérült lábát is odaszíjazták az egészségeshez, habár szinte biztosra vették, hogy az nem tört el, sőt fájdalomcsillapító injekciót is adtak neki. Ellie meghallotta a közeledő helikopter zaját. A helikopteres mentőcsapat tökéletesen megbízható volt, és Ellie tudta, hogy dr. Southwell hamarosan jó kezekben lesz. Végighordozta tekintetét a fehér homokon, a sziklákon és a hullámokon, s megértette, hogy az orvos miért akar visszajönni ide. Ez a hely őt is mindig megnyugtatta.

– Remélem, hamarosan meggyógyul, és visszatér közénk! – Ránézett a nagy méretű Malibu szörfdeszkára, amelyet a vízimentők nekitámasztottak a sziklafalnak. – Megkérem az egyiküket, hogy hozza el a deszkát a házamba. Ott fogja várni magát.

Ellie nem akart belegondolni az elkövetkezendő napjaiba. A fenébe is! Mivel a nőgyógyász munkaképtelenné vált, át kell vinniük az összes terhes nőt a főépületbe addig, amíg találnak a helyére valakit. Sürgősen meg kell valósítania a szülésznői praxissal kapcsolatos terveit!

1. FEJEZET

Négy nappal később Ellie az irodájában ült a Világítótorony-öböl Kórház szülészeti osztályán, miközben egy béka brekegett közvetlenül az ablaka alatt. Ellie megborzongott, miközben lefűzte a helyettesítő orvosnak azt a mappát, amelyben összegyűjtötte a várossal és a kórházzal kapcsolatos információkat.

Belefűzött a mappába egy térképet is, habár a helyettesítő orvosnak egy nap után már nem lesz rá szüksége. A város nagyon kicsi volt, de a térképen a kávézók és az éttermek is fel voltak tüntetve. Az új orvosnak helyettesítést is vállalnia kell a kórházban, naponta két órát, amit Ellie másik orvosnak akart adni, de az már azzal fenyegetőzött, hogy felmond, ha nem tud szabadságra menni. Ellie nem neheztelt rá, mert neki is szüksége lett volna egy kis magánéletre.

Dr. Rodgers, egy idősebb agglegény legalább a beteglátogatásokat átvette, de ő is lebetegedett. Ellie hangosan dúdolni kezdett, hogy elnyomja azt a belső hangot, amely arra figyelmeztette, hogy neki is szüksége lenne egy kis magánéletre, és természetesen azért is, hogy ne hallja a brekegést.

Gyorsan kinyomtatta az orvos beosztását és a fizetési listát is. Nem küldhetik át a komplikációmentes betegeket a központi klinikára, mert akkor egy óra távolságra lennének a családjuktól, ráadásul ezeket a nőket már hónapok óta Ellie készítette fel a szülésre. Éppen ezért mindenképpen szükségük van helyettesítő orvosra. Ez Ellie munkájára nem lesz hatással, mert a szülésznőknek csak a betegek kényelméről kell gondoskodniuk. A központi klinikán volt egy szülészeti osztály képzett ápolónőkkel, éppen ezért a helyettesítő orvosnak csak a sürgős esetekkel és a komplikált betegekkel kell foglalkoznia.

Ellie-nek az volt az álma, hogy egy napon függetleníti magát a szülészeti osztálytól, és önállósítja magát. Akkor felvehetne maga mellé néhány munkatársat, mint például a barátnőjét, Trinát, akivel ráadásul szomszédok is voltak, mert ő is a szirten álló házak egyikében lakott. Trina fiatalon megözvegyült, és biztosan szívesen elvállalta volna az éjszakai ügyeleteket, hogy ne kelljen egyedül töltenie az estéket, miután elvesztette a csodálatos férjét. Ezenkívül Faithre is számíthat, aki a nagynénjénél lakik, egyedül neveli a hároméves fiát, és született optimista. A kisfia egyéjszakás kalandból született, amit Faith egy rendkívül vonzó életművész karjában töltött.

Ellie felsóhajtott. Három különböző nő, akiknek közös az álmuk.

De ideje visszatérnie a valóságba! Valahonnan szereznie kell egy orvost. Már hatszor megtette, mióta dr. Rodgers szívinfarktust kapott. A két legutóbbi orvos közönyös volt, és valószínűleg csak a szörfözés miatt költöztek a városba. Ellie-t is megpróbálták elcsábítani, mintha ez is beletartozott volna a munkaköri leírásukba. Ellie természetesen kikosarazta őket, és közölte a munkaközvetítő ügynökséggel, hogy „érett” személyiségre van szüksége. Ezek után olyan orvosokat küldtek, akiket néhány év választott el a nyugdíjtól, aminek nemcsak előnyei, hanem hátrányai is voltak. Az egyik orvos például nem akarta elvállalni a szüléseket, mert húsz évvel ezelőtt vezetett le szülést utoljára, és végül visszavonta a jelentkezését, pedig ebben a kórházban nem voltak komplikált esetek.

De végül megérkezett dr. Southwell, aki telitalálatnak bizonyult. Az idős özvegyember a szakértelme és a tapasztalata miatt valódi áldást jelentett a kórház számára, és nemcsak a betegek szívébe lopta be magát, hanem a negyven év feletti, magányos nők is kedvelték – mint pédául Ellie másik szomszédja, Myra, aki önkéntes alapon minden délelőtt két órán keresztül a kórház kávézójában dolgozott. Ellie gyakran látta őket együtt, és azt remélte, hogy egymásra fognak találni. Főleg azért, mert dr. Southwell egy hónappal tovább marad a tervezettnél, aminek Ellie azért is örült, mert neki a szörfözésen kívül nem voltak különleges kívánságai, amelyekre tekintettel kellett volna lennie.

Brekk… Megint felhangzott az elnyújtott, bugyborékoló torokhang. Ellie mélyen beszívta a levegőt, majd lassan kifújta, hogy megnyugodjon.

Brekk… Ez végképp nem hiányzott! Ránézett az órára, és megállapította, hogy az új orvos körülbelül egy óra múlva fog megérkezni. Bekapcsolta a CD-lejátszót, hogy a kedvenc countryénekese túlharsogja a békát. Így legalább a szomszédos szobában lévőket is elszórakoztatta egy kicsit. Egy kiadós eső után gyakran előfordult, hogy a békák megnehezítették Ellie életét, és ezen a héten több vihar is volt. Az eső valószínűleg lemosta az ablakpárkányról azt a sóoldatot, amit gondosan kilocsolt rá, ezért délután meg kell majd ismételnie a műveletet. A szirten álló otthonában nem kellett megküzdenie ezzel a problémával, mert a tenger felől érkező sós pára távol tartotta a kétéltűeket. Gyerekkora óta kínozta a békafóbia, habár ő maga is tudta, hogy ez nevetséges.

Nem sokkal az anyja halála után kezdődött… Tisztában volt azzal, hogy ez irracionális. Megpróbálkozott a hipnózissal és a terápiával, de ezzel csak rontott a helyzeten, mert visszatértek azok a gyerekkori rémálmok, amelyek már évek óta nem jelentkeztek. De a nyálkás, úszóhártyás, felfújt torkú, brekegő békáktól izzadni kezdett a tenyere, felgyorsult a szívverése, és sajnos a kórház körül elterülő nyirkos, bozótos parkot nagyon kedvelték.

Lehet, hogy a kígyók jelentenék a megoldást. El kellene helyezni egy csomó kígyót a bejárat előtt, amelyek szívesen elfogyasztanának egy kis zöld előételt… Talán ez a módszer beválna. Ellie-nek nem volt kígyófóbiája, de a békákat, amelyek észrevétlenül beleugrottak a vécécsészébe és a mosdókagylóba, képtelen volt elviselni. És ma reggel majdnem ráugrott egy levelibéka, miközben a bejárat felé igyekezett! Szerencsére célt tévesztett, de Ellie még mindig nem heverte ki az élményt. És most ott ül egy, pont az ablaka előtt!

Ellie úgy döntött, hogy megfeledkezik róla, és inkább a zenére fog figyelni. Most nem ér rá békákkal foglalkozni.

Samuel Southwell leparkolt a kórház előtt. A kifogástalan állapotban lévő, ezüstszínű Lexusa még sohasem hagyta el az aszfaltot, de most belepte a por, és Samuel bosszúsan felmordult, miközben lemosta a szélvédőt. A parkólóhely előtti táblán az állt, hogy „Orvos számára fenntartva!”, és az egyes szám miatt nem merte leállítani a motort. Nem orvosok, hanem orvos… Egyetlen parkolóhely az egyetlen orvos számára?

Nem akart begyulladt körömágyakkal és szívinfarktussal foglalkozni. Végtére is ő nőgyógyász és kutatóorvos. Samuel vágott egy grimaszt. Az általános orvoslással kapcsolatos gyakorlati tudása feledésbe merült a szülőszobában, de azt remélte, hogy elő tudja ásni, máskülönben kénytelen lesz az internetes szakmai lapokból felfrissíteni az ismereteit. Talán az apjának igaza volt, és ez az egész jót fog tenni neki.

Azért mondott igent, mert az apja még sohasem kért tőle semmit, de érdekes módon ehhez a helyettesítéshez makacsul ragaszkodott. Ugyanakkor ebben a kórházban évente csak körülbelül tíz, komplikációmentes szülést vezettek le, és Samuel csak egy hónapig lesz itt. Ki fogja bírni, és kellemes változatosságot fog jelenteni a brisbane-i Baba-Mama Klinikához képest, ahová ezrével jártak a nők szülni. És legalább nem a kutatómunkával fogja tölteni az estéit és a hétvégéit, hanem végre kipiheni magát.

– Vállald el a megbízást a nemes cél érdekében! – mondta csillogó szemmel az apja. – Ne csak az orrodig láss! Teljesen beletemetkeztél a munkába, és ez most kiváló alkalom lesz arra, hogy kitörj belőle. Megígértem a bábaasszonynak, hogy visszamegyek, és nem akarom cserben hagyni.

Sam elmosolyodott. Manapság már senki sem használta a „bábaasszony” kifejezést.

Az apja most törött karral és kificamodott lábbal fekszik a kórházban, ami valójában csak idő kérdése volt, mert idős kora ellenére veszélyes helyekre járt szörfözni. De Sam megértette, miért csinálja.

Felsóhajtott, és leállította a motort. Már elvállalta a megbízást, úgyhogy nem válhat köddé. Kiszállt az autóból, és nyújtózkodott egyet. A kék tenger látványa világossá tette a számára, milyen messze van az otthonától. Szemügyre vette a magányos, fehér világítótornyot, amely a kórház mögött magasodott a sötétkék égbolt felé. A forgalom helyett csak a sziklákon megtörő hullámok zaját hallotta, no meg az Edge of Nowhere című countryszám foszlányait.

A kollégáinak azt mondta, hogy az apjáról kell gondoskodnia, ezért mindannyian azt hitték, hogy a pihenésnek fogja szentelni ezt az időszakot. Sam nem akarta elárulni nekik, hogy valójában azért megy az Új-Dél-Wales északi partján fekvő városkába, hogy az ottani kis kórházban helyettesítse az általános orvost.

Micsoda szégyen!

Ellie megijedt, amikor valaki bekopogott a nyitott ajtón. Gyorsan kikapcsolta a CD-lejátszót, és a hirtelen beállt csöndben szemügyre vette az idegen arcot.

– Elnézést, nem akartam megijeszteni. – A mély hang és a széles váll tökéletesen illett a férfi zakójához, az isten háta mögötti kórházhoz viszont egyáltalán nem. A gyógyszergyártó cégek orvoslátogatói ritkán tévedtek erre a környékre.

A hang hallatán Ellie kellemesen megborzongott. Érezte, hogy elvörösödött, zavartan megigazította a blúza felső gombját, és szerencsére gyorsan visszanyerte a magabiztosságát.

– Segíthetek?

Felállt, és arra gondolt, hogy ismerősnek tűnik ez a férfi, de miután alaposabban szemügyre vette, megállapította, hogy még sohasem találkozott vele. Arra biztosan emlékezett volna.

A férfi belépett az apró irodába, amelyben éppen annyi hely volt, hogy egy asztal, egy szekrény, két szék és két ember elfért benne. Ettől függetlenül Ellie hirtelen még kisebbnek érezte a szobát. Magas nő volt, de amikor a kék szemű idegen tetőtől talpig végigmérte, úgy érezte, hogy ő is összezsugorodott az irodával együtt.

– Maga a bábaasszony? – kérdezte a férfi, azután vágott egy grimaszt, és gyorsan helyesbített: – Úgy értem, hogy a főnővér.

A férfi hangja határozott volt, mégis bársonyos.

– Igen, én vagyok az. Ellie Swift.

Az idegen felvonta a szemöldökét.

– Én Samuel Southwell vagyok, a helyettesítő orvos – mondta kissé gúnyosan, és ránézett az órájára, mintha nem akarta volna elhinni, hogy Ellie megfeledkezett az érkezéséről. – Talán túl korán érkeztem?

A nő zavartan megköszörülte a torkát. Ezek szerint nem orvoslátogató, hanem orvos.

– Elnézést, nem vettem figyelembe az időeltolódást, ezért azt hittem, egy órával később érkezik, de már mindent előkészítettem. A munkaközvetítő cég alkalmazottja azt mondta, hogy Queenslandből küldenek valakit. – Hirtelen elhallgatott, és félrebillentette a fejét. – Southwell? – Micsoda meglepetés! Hangosan felnevetett. – Esetleg rokonságban áll azzal a dr. Southwell-lel, aki balesetet szenvedett?

A férfi komor arccal bólintott.

– Hogy érzi magát a doktor úr? – kérdezte Ellie, mert aggódott az idős orvos miatt.

– Úgy érti, az apám? – kérdezte szárazon a férfi. – Nos, kábé úgy érzi magát, mint aki az ő korában szörfbalesetet szenvedett.

Samuel úgy beszélt az apjáról, mint egy dacos gyerekről, és Ellie úgy érezte, hogy a távollétében a védelmébe kellene vennie a nyolcvanéves orvost, de hirtelen eszébe jutott, hogy az elkövetkezendő egy hónapban ezzel a férfival kell majd együtt dolgoznia. Az is eszébe jutott, hogy dr. Southwellnek két gyereke van, és az egyetlen fia szülészorvosként dolgozik a brisbane-i Baba-Mama Klinikán. Az apja azt mondta róla, hogy munkamániás, de legalább az elkövetkezendő négy hétben egy tapasztalt orvos lesz mellette, habár az is elképzelhető, hogy pont ebben az időszakban egyetlen szülést sem kell majd levezetniük.

Ellie felsóhajtott, és mosolyt erőltetett az arcára. Reggel majdnem rávetette magát egy béka, azután odatelepedett egy az ablakpárkányára, most pedig megérkezett a békakirály a nagyvárosból!

– Isten hozta a Világítotorony-öbölben! Kérem, foglaljon helyet!

Rámutatott arra a székre, amelyik a szekrény és az ajtófélfa közé volt beszorítva, habár biztosra vette, hogy a férfi még akkor sem férne be a résbe, ha összehúzná magát. Szerencsére azonban dr. Southwell nem akart leülni, viszont furcsán viselkedett. Mintha feleslegesnek érezte volna magát.

– Nagyon örülök, hogy elvállalta a helyettesítést, dr. Southwell – mondta gyorsan Ellie, hogy megtörje a jeget. – Régóta keresünk valakit a kórházba. Én vagyok a szülésznő, én közvetítek az orvosok és az ápolónők között, és valójában az összes munkát elvégzem, ami adódik.

Ellie kezet nyújtott a férfinak, aki értetlenül meredt rá.

Vajon mi baja lehet? Talán nincs humora?

– Ezek szerint itt közvetítőre is szükség van?

Ellie leengedte a kezét, mert rájött, hogy a férfi nem fogja megrázni. Milyen különös ember!

– Elnézést, csak vicceltem.

Dr. Southwell nyilvánvalóan nem értette a tréfát, ezért Ellie szakmai üzemmódba váltott. Alig várta azt a napot, amikor már nem lesz kiszolgáltatva az orvosok kényének-kedvének, most azonban meg kell találnia a közös hangot azzal az orvossal, aki négy héten keresztül a sürgős eseteket fogja ellátni. Alaposan szemügyre vette a férfit. Magabiztosság áradt belőle, de nem volt túlságosan beszédes. Ellie őszintén remélte, hogy a betegekkel barátságosabb lesz, mint vele.

– Szívesen körbevezetem – ajánlotta Ellie, miután nyilvánvalóvá vált, hogy a férfi nem akar leülni, és arra gondolt, hogy talán az ismerős környezetben feloldódik kicsit.

Amikor a nő kilépett az ajtón, Sam orrát megcsapta a citromfű illata. A legutóbbi konfrerencián az összes kolléganőjének ilyen illata volt, miután rávetették magukat a szálloda ingyenes kozmetikai termékeire. De az illat most egészen más hatást gyakorolt rá, mint akkor. Ahogy mélyen beszívta, megszólalt a fejében a vészcsengő, és kissé megszédült. Ettől a nőtől, akinek szürke szeme volt, és nyakig begombolt, hosszú ujjú blúzt viselt, elakadt a lélegzete – pedig a testtartásából egyértelműen az az üzenet áradt, hogy senki ne merészelje megközelíteni. Sam talán pontosan ezért találta annyira vonzónak, és az is lenyűgözte, hogy a nő az ő mogorva viselkedésétől sem jött zavarba. Az első benyomás alapján Ellie valószínűleg arrogáns idiótának tartotta, pedig csak azért viselkedett így, mert nem működött rendesen az agya. Ráadásul ez az iroda akkora, mint egy cipősdoboz, ami szintén nem könnyítette meg a dolgát.

Sam vett egy mély lélegzetet, gyorsan összeszedte magát, és kilépett az ajtón.

– Ez remekül hangzik, köszönöm – felelte higgadtan.

Amikor belépett a kórház kapuján, egyáltalán nem számított arra, hogy efféle problémával kell majd megküzdenie. Tudta, hogy most az a legfontosabb, hogy minél előbb rendet tegyen a fejében.

– Mennyi ágy működik itt? – tette fel hangosan a kérdést, de meg is bánta, mert azonnal felrémlett előtte Ellie, ahogy egy hatalmas franciaágyon fekszik.

Bosszúsan megállapította, hogy nevetségesen viselkedik, és arra gondolt, hogy talán azért, mert túlságosan sokat dolgozik.

Az apjának igaza volt. Meg kell tanulnia lazítani!

Sam a felesége halála óta nem feküdt le senkivel, és nem is vágyott a szexre. Azért dolgozott annyit, hogy megszabaduljon a bánattól és a bűntudattól, és mivel ettől szárnyra kapott a karrierje, nem is maradt ideje a magánéletre. Most azonban életre kelt a teste, ami éveken keresztül téli álmot aludt, de Sam cseppet sem örült a dolognak. Lehunyta a szemét, és igyekezett a feladatára összpontosítani.

– Valami baj van? – kérdezte Ellie.

A férfinak kipattant a szeme.

– Elnézést! – Nem tudott frappáns választ adni erre a kérdésre. Azt mégsem közölheti a nővel, hogy ne nézzen le a nadrágjára. De végül eszébe jutott valami: – Azt hiszem, jót tenne egy kávé.

Ellie megtorpant, végigmérte, és egyetlen szempillantás alatt átváltozott gondozónővé. Sam tapasztalatból tudta, hogy erre csak a szülésznők képesek.

– Szegénykém! Ezek szerint egyszer sem állt meg útközben, és biztosan elfáradt. – Rosszallóan megcsóválta a fejét. – Akkor először a kávézóba megyünk, habár Myra még nem érkezett meg.

Azután sarkon fordult, és bekísérte Samet a kávézóba, amelynek az ablakai a kertre néztek. Az egyik szék felé biccentett, és a férfi vállára tette a kezét.

– Milyen kávét kér?

– Dupla eszpresszót tejjel – felelte gondolkodás nélkül Sam.

A nő döbbenten rámeredt, azután elnevette magát, amitől gyönyörű lett az arca. A szeme vidáman csillogott, és apró gödröcskék keletkeztek az arcán.

– Sajnálom, de Myra még nincs itt, de megteszem, amit tudok.

Odament a kávégéphez, és Sam megkönnyebbülten felsóhajtott. Legalább három méter választotta el őket egymástól, ami kiváló alkalmat jelentett arra, hogy egy kicsit összeszedje magát. Biztosra vette, hogy sikerülni fog.

Ellie szemügyre vette a titokzatos kávégépet, amellyel Myra mesterien bánt, és azon töprengett, vajon hány kanál őrölt kávé szükséges egy dupla eszpresszóhoz. Ő gyenge kávét ivott sok tejjel, amit Myra csak hosszas könyörgés árán készített el neki.

Vajon három kanál elég lesz? Dr. Southwell olyan természetességgel adta le a rendelését, mintha Brisbane-ben mindennap ilyen kávét ivott volna. A nagyvárosban biztosan rengeteg olasz kávézó működött, a Világítótorony-öbölben viszont nem volt egy sem. Bizonyos dolgokról kénytelen lesz lemondani… Ellie ránézett, és úgy döntött, hogy nem fogja sajnálni. Egyébként is igazságtalannak érezte, hogy az új orvosnak ilyen széles válla és ilyen érzéki ajka van.

Nem is akarta elhinni, hogy efféle gondolatok járnak a fejében. Őszintén szólva azt hitte, hogy a férfiakkal kapcsolatos témát már régen lezárta. Ha viszont tévedett, akkor ezt a hiányosságot most kell bepótolnia, mert ezzel az orvossal négy héten keresztül éjjel-nappal együtt kell dolgoznia.

Végül három kanál kávé mellett döntött, mert dr. Southwell tényleg fáradtnak látszott, aztán ráengedte a forró vizet. Miután az ital elkészült, rárakott két kókuszos zabkekszet egy szalvétára, és azt is lerakta a férfi elé a kávéval együtt.

– Parancsoljon!

Hirtelen eszébe jutott, hogy a felmelegített tejet benne felejtette a mikrohullámú sütőben. Gyorsan visszament érte, és azt is lerakta az asztalra.

Dr. Southwell bizalmatlanul végigmérte a kínálatot, azután beleöntött egy kis tejet a kávéjába, belekortyolt, és egy darabig hallgatott.

– Még soha életemben nem ittam ilyen borzalmas kávét – közölte végül, azután ránézett Ellie-re. – De nagyra értékelem az igyekezetét. – Eltolta maga elől a csészét, vágott egy grimaszt, és megrázta magát, mint egy vizes kutya. – Szerencsére hoztam magammal kávéfőzőt.

– Azt hiszem, ez remek alkalom lesz arra, hogy egy kicsit kiszabaduljon a nagyvárosból – mondta zavartan Ellie.

– Nos, az első sokkon már túl vagyok, az biztos.

Ellie önkéntelenül is elmosolyodott.

– Akkor körbevezethetem a kórházban?

Dr. Southwell felállt, becsomagolta a szalvétába a kekszeket, és beledugta őket a zsebébe.

– Indulhatunk!

Ellie megállapította, hogy most már sokkal természetesebben viselkedik. Úgy látszik, a kávé mégis megtette a hatását.

– Nos, ez a szülészet. Egy darab egyágyas és két darab kétágyas szobánk van, de nem szoktak megtelni.

Sam meglepetten felvonta a szemöldökét. Öt ágyuk van, és azok sem szoktak megtelni?!

Szemügyre vette az üres szobákat, aztán bementek az egyágyas szobába, ahol egy nő feküdt a pár napos csecsemőjével. Vajon miért nem küldték még haza őket?

– Ő itt Renee Jones.

– Helló, Renee! – Sam rámosolygott az anyára és a kisbabára. – Gratulálok! Én dr. Southwell vagyok. Minden rendben van?

– Igen, köszönöm, de szeretnék még péntekig bent maradni, ha nem bánja. Négy gyerek vár otthon, úgyhogy nem sietek haza.

Sam meglepetten pislogott. Ilyen hosszú ideig még azokat sem szokták bent tartani, akik császármetszéssel szültek. Ránézett a főnővérre, aki vidáman mosolygott.

– Nyugodtan itt maradhat, Renee. Megérdemel egy kis pihenést.

– Otthon nem tudnék, az biztos – helyeselt Renee. – De azért jó lenne, ha már ma elvégeznék az újszülöttvizsgálatot, arra az esetre, ha a férjem mégsem bírja egyedül péntekig.

Sam igyekezett leplezni a meglepetését. Neki kell megvizsgálnia egy újszülöttet? Hiszen az a gyerekorvos dolga!

De mivel a főnővérnek nem volt ellenvetése, elmosolyodott és bólintott.

– Természetesen megoldjuk.

Remélhetőleg… Az apja most remekül szórakozna, ha hallaná!

Odamentek az apró nővérsarokhoz, és Sam nekitámaszkodott a pultnak. Évekkel ezelőtt vizsgálta meg utoljára egy újszülött tüdejét és szívét, de biztosra vette, hogy szükség esetén fel tud nőni ehhez a feladathoz.

– Senki más nem tudja elvégezni a vizsgálatot?

Ellie megrázta a fejét.

– Sajnálom, de ez is a maga feladatai közé tartozik.

– Maga sem tudja megcsinálni?

Ellie megint megrázta a fejét, mire a copfja a vállához csapódott. Sam nem kedvelte a lófarkat, de a főnővérnek nagyon jól állt ez a frizura.

– Elvégeztem egy internetes tanfolyamot, de nem vizsgáztam le. Ez is a jövővel kapcsolatos terveim közé tartozik.

– Nagyszerű! Akkor közösen fogjuk elvégezni a vizsgálatot. Négy hét elteltével teljesen bele fog jönni, és kiállítok magának egy bizonyítványt.

A nő elmosolyodott, és Sam megállapította, hogy hozzá tudna szokni ehhez a látványhoz.

Ekkkor félbeszakította őket egy autó, amely lefékezett a bejárat előtt.

– Előkeresné nekem a szekrényből Josie Mills aktáját? – kérte Samtől Ellie, amikor az autóból kiszállt egy pár. – Ott van a szekrényben.

Amikor Sam a szekrény felé fordult, meghallotta a nyögéseket. Ellie már a nő mellett állt, pedig ő nem is vette észre, hogy kiment. Mintha két Ellie dolgozott volna az osztályon.

A főnővér a terhes nőt támogatta, a férj pedig a táskát cipelte. Sam gyorsan megkereste az aktát, és csatlakozott hozzájuk.

Josie már nem jutott el az ágyig. Mellette állt, és egyértelmű volt, hogy néhány percen belül eggyel többen lesznek a szobában. Ellie lerakott az ágyra egy törülközőt és egy kesztyűt, és sietős mozdulatokkal megpróbálta lefejteni a nőről a rövidnadrágot. A bugyit már nem sikerült levennie róla, mert a kisbabának sietős volt a dolga, de Ellie gyorsan bedugta a törülközőt a nő lába közé, és elkapta az újszülöttet.

– Nagyszerű munka! – dünnyögte Sam, miközben felhúzott egy kesztyűt, és odalépett a csecsemőhöz, aki abbahagyta a sírást.

Ellie felsegítette Josie-t az ágyra, és közben a sietős szülésen nevettek.

– Segítene a csecsemő ellátásában? – kérdezte higgadtan Sam.

A főnővér gyorsan belecsavarta a kisbabát a törülközőbe, és erőteljes mozdulatokkal dörzsölni kezdte.

– El kell vágnia a köldökzsinórt – mondta a férjnek. – A kislánya még egy kicsit kába.

Az apa elvette Ellie-től az ollót, és remegő kézzel elvágta a köldökzsinórt.

– Dr. Southwell megvizsgálja magát, Josie, mi pedig addig ellátjuk a kisbabát.

Ellie belerakta a kislányt az inkubátorba.

– Jöjjön ide, John! Beszélgessen a lányával!

Ellie megnyitotta az oxigénpalack csapját.

Sam rámosolygott az édesanyára.

– Gratulálok! Remek munkát végzett.

A kislány hangosan felsírt, és mind a ketten elnevették magukat.

– Elég gyorsan lezajlott – mondta Josie.

Sam bólintott.

– Talán egy kicsit túl gyorsan is.

A vérzésből megállapította, hogy hamarosan megérkezik a méhlepény és a magzatburok, és így is történt. Miután a vérzés enyhülni kezdett, letisztogatta az édesanyát, és közben önkéntelenül is elmosolyodott. Ezt a munkát már évek óta mások végezték helyette.

– Ha jól sejtem, bugyi nélkül könnyebben ment volna a dolog – jegyezte meg Josie, és kényelmesen elhelyezkedett az ágyon.

– Igen, valóban így van.

Ellie odalépett az ágy mellé, felhúzta Josie pólóját, és odarakta a mellére a kisbabát úgy, hogy az arca hozzáérjen az anya bőréhez.

– Figyeljen oda a színére, különösen az ajkára! Szereti a meleget.

Sam ámultan végignézte, ahogyan Ellie mindenkiről gondoskodott. Az apától még a telefonját is elkérte, és készített vele néhány családi fotót. Utána ránézett az órára, és feljegyezte a szülés időpontját, ami Samnek eszébe sem jutott.

Odament a csaphoz, levette a kesztyűjét, és miközben kezet mosott, arra gondolt, hogy ez itt egészen más, mint Brisbane-ben, ahol szülés alkalmával nyüzsögnek az orvosok és nővérek. Amikor Ellie ki akarta tolni az eszközöket a szobából, megállította.

– Maga mindig mindent egyedül csinál?

A főnővér rámutatott egy zöld színű gombra.

– Általában be szoktam hívni egy másik ápolónőt, amíg az orvos megérkezik, de ma itt volt maga. – Elmosolyodott. – Mindjárt visszajövök, és folytathatjuk a körutat.

Miután kiment, Samnek eszébe jutott a vérzéscsillapító injekció, amit szintén valaki más szokott beadni az anyáknak a szülés után, de itt nem volt senki más rajta kívül, aki beadhatta volna. Ettől az injekciótól csak az anya kifejezett kérésére szoktak eltekinteni, ezért elővette Josie aktáját, és elolvasta a bejegyzéseket. A terhesség utolsó hónapjában az apja és egy bizonyos „E. Swift” végezte el a vizsgálatokat. Biztosan Ellie az.

Sam rendszeresen ránézett Josie-ra és a kisbabára, de szerencsére nem történt semmi érdemleges „E. Swift” távollétében.

Samet végül az egyik ápolónő vezette körbe a klinikán, és amikor visszaért a szülészetre, azt hitte, hogy Ellie már a következő terhes nővel van elfoglalva, de tévedett. Az irodájában ült, és feszült arckifejezéssel meredt az ablakra. Sam követte a pillantását, de semmit sem látott, és amikor fülelni kezdett, csak egy béka brekegését és a hullámok morajlását hallotta.

– Valami baj van?

Higgadt volt a hangja, Ellie mégis rémülten összerezzent, mintha pisztolyt sütöttek volna el a füle mellett. Elejtette a tollat, és a mellkasához kapta a kezét.

– Ezek szerint már visszaért? – kérdezte kissé remegő hangon. – Megtenne nekem egy szívességet?

– Természetesen.

Ellie vett egy mély lélegzetet.

– Egy levelibéka ül az ablakpárkányon.

– És?

– Eltüntetné onnan?

– Ranidafóbiája van?

A nő szeme elkerekedett a meglepetéstől, és halkan felnevetett.

– Elég kevesen ismerik ezt a kifejezést.

– Azok biztosan, akik rettegnek a békáktól – felelte Sam, és elmosolyodott. – Menjen át Josie-hoz, amíg megszabadítom a hívatlan vendégétől!

Ellie bólintott, felpattant, és kirohant a szobából. Olyan mulatságos volt a jelenet, hogy Sam majdnem elnevette magát. Odalépett az ablakhoz, kinyitotta, és azonnal megpillantotta a békát, amely a falhoz tapadt. Óvatosan a két tenyere közé fogta, azután kivitte a kertbe, és szabadon engedte.

Miután kezet mosott, visszament Ellie irodájába. A főnővér már az íróasztala mögött ült, és egészen megváltozott az arckifejezése.

– Köszönöm – mondta hálás mosoly kíséretében.

– Szívesen.

– Miután a kórházat már megismerte, szeretném megbeszélni magával az időbeosztását, habár azt is belefűztem ebbe a mappába, amelyik a legfontosabb információkat tartalmazza. – Ellie odanyújtotta Samnek a dossziét. – A vizit nyolckor kezdődik, és utána elmehet, de telefonos ügyeletben lesz, habár a sürgős esetek többségét mi is el tudjuk látni.

Sam meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Ezek szerint maga munkaidő után is ügyeletben van?

– Igen, de két másik szülésznővel, Trinával és Faithszel együtt. Én nappalos vagyok, Faith az estéket vállalta, Trina pedig az éjszakákat. A hétvégi ügyeleteket a központi klinika szülésznői vállalják.

– És mit szokott csinálni a szabadidejében?

Ellie sejtette, hogy a férfi csak kedveskedni próbál, de nem esett jól neki a magánéletére vonatkozó kérdés, pedig dr. Southwell nem tudhatta, hogy ő egyetlen hatvan év alatti férfiban sem bízik meg.

– Élvezem a magányos nők életét – felelte szárazon.

– Értem – mondta kissé zavartan Sam. – Mielőtt elmegyek, meg kellene vizsgálnunk az újszülöttet, hátha a páciensnek haza kell mennie. Végeztem egy kis kutatómunkát a sürgősségi osztály számítógépén, és felfrissítettem az ismereteimet.

Zsebre dugta a kezét, és megcsörgette a kulcsát. Ellie azon töprengett, vajon ez a szokásai közé tartozik-e, vagy azt jelenti, hogy el akar menni. Talán ő is ugyanolyan lusta, mint a többi helyettesítő orvos…

Ellie hirtelen csalódott lett, és azt akarta, hogy a férfi elmenjen.

– Majd én megcsinálom.

– Nem – felelte mosolyogva Sam. – Együtt fogjuk megcsinálni.

A nyakába akasztott egy sztetoszkópot, odanyújtott egyet Ellie-nek, azután kilépett a folyosóra, és elindult Renee szobája felé. Ellie kelletlenül követte.

Amikor beléptek a szobába, megállapították, hogy a pirospozsgás arcú, rózsaszínű ruhákba öltöztetett csecsemő éppen alszik.

Ellie elmosolyodott.

– Renee első kislánya négy fiú után.

– Micsoda boldogság! – dünnyögte Sam.

Először meghallgatta a csecsemő mellkasát, azután megviszgálta a szívműködését. Ellie-nek eszébe jutott, hogy azt tanulta, ezzel kell kezdeni, amikor a kisbaba alszik, mert olyankor nyugodtan fekszik. Dr. Southwell ellépett az ágy mellől, és arra bátorította Ellie-t, hogy ő is végezze el a vizsgálatot, és a főnővér engedelmeskedett.

A férfinak igaza volt. Le kellett volna vizsgáznia. Elvégre ez is a feladatai közé fog tartozni, amikor önálló szülésznőként fog dolgozni.

Miután megvizsgálták a csecsemő csípőjét, és meggyőződtek arról, hogy a keze, a lába és a hallása is rendben van, Ellie elégedetten felsóhajtott.

– Ugye milyen simán ment? – kérdezte dr. Southwell.

Ellie hálásan rámosolygott, és megállapította, hogy valójában nagyon szimpatikus. Ez a vonzó férfi alig két órával ezelőtt lépett be a kórház ajtaján, és azóta megitta azt a borzalmas kávét, amit ő főzött neki, eltávolította Ellie ablakából a békát, levezetett egy szülést, és magabiztosságot öntött belé. A nő hirtelen úgy érezte, hogy új barátra talált benne, de aztán gyorsan óvatosságra intette magát.