Szabó-Bartha Anett
SÉMAKÉMIA

Miért éppen vele? Miért éppen így?

Párválasztásunk és párkapcsolataink rejtett dinamikái

Copyright © Szabó-Bartha Anett, 2024

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian editon © Kulcslyuk Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-49-9

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

Tördelő: Jeges Erzsi

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

HANNÁMNAK

Anyukámnak, apukámnak és testvéremnek

ELŐSZÓ
avagy mi újat tudhatok még meg
a párkapcsolatokról?

A NŐ…

– Nyugodtan el lehet ám pakolni magad után! – mondta hazaérve.

Belülről közben rázta a zokogás, és valami megmagyarázhatatlan fájdalom járta át. Mint mostanában oly gyakran. Folyamatos csalódás kísérte a mindennapjait. Úgy érezte, mindent megtett azért, hogy végre annyi megpróbáltatás után egy harmonikus kapcsolatban éljen, de sok minden arra utalt, hogy nagyon rossz irányba haladnak. Mintha egy idegen élne mellettem. Már nem is tudom, hogy ismerem-e egyáltalán. Egyre távolabb kerül tőlem, úgy érzem, már egyáltalán nem vagyok számára fontos. Vagy csendben ül a kanapén, és ki tudja, mire gondol, vagy a munkájába temetkezik. Ha épp nem a haverjaival játszik.

Ijesztően hatott rá a felismerés, hogy egyre többször teszi fel magának a kérdést: miért épp hozzá mentem feleségül? Közben rettegett a gondolattól, hogy elveszíti azt a férfit, akibe annak idején beleszeretett. Mert legbelül emlékezett arra a férfira, és őt akarta visszakapni. Kitartóan kapaszkodott a múltba, abba a kapcsolatba, amit annak idején elképzelt maguknak.

Talán én változtam meg az évek alatt. Megöregedtem. Már nem vagyok számára olyan vonzó, mint régen. Túl gyakran foglalkoztatták ezek a gondolatok, és idővel mintha erősödtek is volna. Ez a lemez néha már akkor is beindult a fejében, amikor meglátott a Facebookon vagy az Instagramon egy romantikus képet vagy posztot. A legutóbbi alkalommal épp a boltban voltak, amikor felfigyelt arra a fiatal lányra. Szép volt, gondtalan és életvidám. Amilyen egykor ő maga is. Amíg bent voltak, hol a lányt, hol a férjét vizslatta. Egyszer mintha el is kapott volna köztük egy cinkos pillantást. Régen köztük is így kezdődött minden. Mit nem adott volna most azért a pillantásért. Mindennél jobban vágyott rá.

És akkor belül minden olyan reménytelenné vált. Értéktelennek érezte magát, akire már soha nem fognak úgy nézni, mint erre a lányra. Hazaérve még kilátástalanabbnak tűnt minden. A fejében szépen felépített élet helyett a mókuskerék, a mosatlan edényekkel és az örökös rendetlenséggel vívott szélmalomharc várta. Ezek lettek az ő hétköznapjai. Ez az ő élete. Egy férjjel, aki idegenként mászkál körülötte. Hol a tökéletes életünk? Hova lettek a közös álmok? Innentől tényleg csak ez vár rám? Ennek nem így kellene történnie!!!

Érezte, ahogy a mindent elborító fájdalom és csalódás tehetetlen dühként robban ki belőle: Miért van az, hogy mindig mindent nekem kell itthon csinálni, soha semmiben nem számíthatok rád?!!…

Még mielőtt megijedne a kedves Olvasó, hogy pszichológiai ismeretterjesztő könyv helyett egy romantikus regény lapjait forgatja, gyorsan megnyugtatom: jó helyen jár. Egy olyan nőről olvashattunk, akivel még sokszor fogunk találkozni a könyvben. Megismerhetjük a belső vívódásait, és azt, ahogyan ezek a párkapcsolatát befolyásolják. Nézzünk is bele ismét a fejébe, lehet, hogy a gondolatfolyam több ponton ismerős lesz.

Milyen jó lenne visszatekerni az időt oda, ahol még minden remekül ment a kapcsolatunkban! Régen annyira más volt – mi változott? Jól választottam, vagy a mai fejemmel már másképp döntenék? Vajon milyen lenne az élet valaki mással? Néha azt kívánom, bárcsak egyedül lennék, úgy minden egyszerűbb volna! De nem tudom elképzelni az életemet nélküle. Szeret még egyáltalán, vagy már másról fantáziál? Folytassuk a kapcsolatot, vagy jobb lenne mindkettőnknek egymás nélkül?

Dilemmák, kérdések, amelyek gyakran megtalálnak minket a párkapcsolataink során. Folytonos „agyalással” töltött percek, órák, amikor mindent szétboncolva és kielemezve próbáljuk valahogy elviselhetőbbé és kezelhetőbbé tenni a nehézségeinket. Kétségbeesett „megoldások”, amelyeket gyakran ösztönösen vetünk be, amikor a helyzet már reménytelennek tűnik. Ezekkel a jelenségekkel a legtöbben már találkozhattunk a párkapcsolatainkban.

PÁRkapcsolat – már magában a szóban is benne rejlik a helyzet bonyolultságának miértje és a probléma forrása. Nem csak rajtunk múlik. Mindenben, ami történik, ketten vagyunk benne, az elejétől a végéig. Bár elméletben ezt jól tudjuk, időnként mégis kétségbeesetten törekszünk arra, hogy a kapcsolat minden mozzanatát az irányításunk alatt tartsuk, a választás pillanatától a kilépésig bezáróan. Ez emberi természetünk sajátossága – nem szeretünk kiszolgáltatottan sodródni semmilyen helyzetben, akkor érezzük magunkat a legnagyobb biztonságban, ha kézben tarthatjuk az életünket mozgató szálakat.

Őt válasszam vagy mást? Mi van, ha nem jól döntök, és csak az időmet vesztegetem? Honnan tudjam, hogy ő a legjobb számomra? Mi lesz, ha belevágok, és utána találkozom valakivel, aki inkább hozzám való? Folytassuk a kapcsolatot, vagy jobb lenne kilépni belőle? Ezekre a kérdésekre azért nehéz a választ megtalálni, mert bárhogy is döntünk, bizonyos dolgokat nyerhetünk, ezzel egy időben másról lemondunk. Ezért is nevezzük őket dilemmáknak. Ha lenne olyan opció, amellyel biztosan csak nyernénk, nem okozna gondot a választás. A döntéssel járó félelem és bizonytalanság ugyanakkor gyakran bénítóan hat ránk, és előfordulhat, hogy megrekedünk a tehetetlenség állapotában. (Személyes véleményem szerint ilyenkor is választunk. Pillanatnyilag úgy döntünk, hogy nem döntünk.) Bárcsak előre láthatnánk a jövőt, hogy biztosak lehessünk a választásaink helyességében! Milyen jó lenne garanciát kapni arra, hogy egy jól induló kapcsolat később is boldog marad, vagy hogy sosem fogjuk megbánni egy-egy döntésünket. Nem szerencsés egy könyvet rossz hírrel indítani, de mégis ki kell mondanunk: garancia sajnos nincs. Senki sem tehet nekünk ígéretet arra, hogy minden örökre ugyanúgy marad, mint a párkapcsolat elején, ahogy mi sem tudjuk megígérni a másiknak, hogy nem fogunk az évek során változni, és sosem fogjuk másképp látni a dolgokat, mint most.

Ha a rossz hírt már tudjuk, ellensúlyozásként és a teljesség kedvéért rögtön mellé kell tennünk egy másik lényeges állítást is. Bár garancia nincs, van helyette valami más, ami segíthet túllendülni a félelmeinken és a bizonytalanságainkon. Valami, ami előremozdíthat minket a választásainkban, a nehézségek kezelésében és a megfelelő döntések meghozásában. Ez pedig nem más, mint a kapcsolatokat működtető hit és bizalom. Minden kapcsolat elkezdéséhez és fenntartásához bíznunk kell abban, hogy kellünk a másiknak, hogy szerethetőek, értékesek és elfogadhatóak vagyunk. Hinnünk kell benne, hogy a partnerünk nem fog bántani minket – legalábbis könnyebbek lesznek a hétköznapok, ha nem rögtön a legrosszabbat feltételezzük a másikról, és nem állandó készenléti állapotban várjuk az újbóli csalódások bekövetkezését. Meg kell előlegeznünk azt a hitet és reményt is, hogy a kapcsolatok nem gyorsan elillanó pillanatok, könnyen széttörő álmok, hanem igenis működhetnek. Hosszú távon is. És végül jó, ha abban is tudunk hinni, hogy bárhogy is döntünk a kapcsolat sorsáról, rendben lesznek a dolgaink. Meg fogjuk tudni oldani, bármit is hoz a jövő.

Ez a hit, ez a bizalom, amely az életünk és minden kapcsolatunk motorja, már gyermekkorunk legkorábbi időszakától kezdve formálódik bennünk. Megtanít minket arra, hogyan tekintsünk önmagunkra, a világra és a többi emberrel való kapcsolatra. Korai élményeinkből értékes muníciót nyerhetünk életünk további részére – ám időnként sajnos súlyos „életcsapdákat” is magukban rejthetnek ezek a gyermekkori tapasztalatok. E csapdákat, vagy ahogy a könyv további részeiben nevezni fogjuk őket, korai maladaptív sémákat azonban nem mindig olyan könnyű felismerni. Néha már csak akkor vesszük őket észre, amikor belesétáltunk valamelyikbe. Sőt, van, hogy még akkor sem. Előfordul, hogy többször is beleesünk egyikbe-másikba, mire feltűnik, hogy már megint ugyanott tartunk, ahol korábban. Mivel ezek a tapasztalataink és a belőlük levont következtetések az emberi kapcsolatainkban születnek, szinte törvényszerű, hogy a későbbiekben azok is hívják őket életre. Így a párkapcsolataink szempontjából is megkerülhetetlen, hogy foglalkozzunk velük.

Mi van például akkor, ha a szükséges hit már életünk korai szakaszától nincs meg bennünk? Ha nem tudunk, nem merünk bizalmat szavazni a másiknak? Ha el sem tudjuk képzelni, hogy valaki úgy szerethet minket, ahogy vagyunk? És mi van, ha előretekintve nem azt látjuk a lelki szemeinkkel, hogy biztonságos talajra lépünk, hanem a kapcsolatot eleve ingoványos terepként képzeljük el, amely több veszélyt tartogat a számunkra, mint jót? Ekkor bizony már nemcsak a partner vagy a kapcsolat irányíthatóságának problémájával kell szembenéznünk, hanem a saját „démonainkkal” is.

Volt olyan a fenti kérdések között, amely nyugtalansággal töltötte el? Amelyiknél azt érezte, hogy azon a területen a saját hite, bizalma talán nem túl erős? Ha igen, érdemes a fókuszt önmagára irányítani.

De álljunk meg egy pillanatra! Tele vannak a könyvesboltok polcai párkapcsolatokról szóló önsegítő könyvekkel. Szinte már nincs is olyan oldala a témának, amit ne jártak volna körbe a szakemberek nem is egyszer. Van recept arra, hogyan ismerjük fel a nárcisztikus kapcsolatokat, miként lépjünk ki a bántalmazó dinamikából, de a hűtlenség, a párválasztás és a kapcsolati kommunikáció témájában is rengeteg útikalauz áll rendelkezésünkre. Joggal merül fel a kérdés: mi újat mondhat ez a könyv, miért érdemes mégis elolvasni? Erre a kételyre kérdésekkel szeretnék válaszolni.

- Előfordult már, hogy a párkapcsolataiban bizonyos nehézségekkel újra és újra szembetalálta magát? Talán a választott partnerek karakterében, kedvezőtlen tulajdonságaiban fordult elő ismétlődés, esetleg a felmerülő problémák voltak mindig ugyanazok, de az is lehet, hogy a kapcsolatok végkifejlete mutatott kísérteties hasonlóságot.

- Kapott már olyan többször elhangzó visszajelzést életében, akár a partnereitől, amelyben nehezen ismert magára? Olyan elérhetetlen vagy, mintha egy vastag fal venne körül. Miért vagy ilyen lekezelő, nagyon kicsinek érzem magam melletted. Nem merek veled őszinte lenni, félek a reakcióidtól. (Hogy csak néhány példát említsünk.)

- Került már olyan helyzetbe, amikor nem pontosan értette, mi történik Önnel? Például azért, mert meglepte, ahogyan az adott szituációban viselkedett, korábban talán még soha nem találkozott önmaga ezen oldalával. Esetleg túl heves vagy éppen szokatlan reakciót adott. De az is lehet, hogy azok az érzelmek, gondolatok rémisztették meg, amelyekkel akkor találkozott. Azt élte meg, hogy nem ismer magára, vagy legalábbis nagyon rossz érzéssel töltötte el, ami történt.

- Fogalmazódott már meg Önben olyan gondolat, akár visszatérően, amelyről talán maga is érezte, hogy nagyon szélsőséges? Vagy ha az Ön számára nem is tűnt annak, a környezete gyakran igyekezett meggyőzni az ellenkezőjéről, de legalábbis annak túlzó mértékéről? „Soha nem lesz normális kapcsolatom.” „Nem hiszek abban, hogy két ember képes hosszú távon együtt élni úgy, hogy ne csalják meg egymást.” „Minden nő csak a pénzre hajt, és kihasználja a férfit.” Néhány példa a lehetséges mondatok végtelen repertoárjából.

Amennyiben bármelyik kérdésre, esetleg többre is igen választ adott, akkor jó eséllyel valamilyen életcsapda tartja fogva és irányítja a párkapcsolataiban. Ha ez így van, rögtön megnyugtatom. Sokunknak vannak olyan vakfoltjaink, amelyekre nem látunk rá, így a sötétből befolyásolnak minket. A könyvben a reflektort most ezekre irányítjuk, hogy végre felszínre kerüljenek, és legyen lehetőségünk a megismerésükön keresztül szembeszállni a fenti nehézségekkel.

Vajon tisztában vagyunk-e azzal, mi alapján választjuk a partnereinket, vagy éppen miért utasítjuk el őket? Rálátunk-e arra, hogyan viselkedünk a párkapcsolatainkban, miként hatunk a másikra, milyen társak is vagyunk? Mi kapcsolja be a félelmeinket, a bizonytalanságainkat, vagy éppen mi az, ami piros gombként ott villog bennünk, és isten óvja azt, aki rátenyerel? Észrevesszük-e, hogy mikor és miért akarunk kilépni egy kapcsolatból, vagy éppen miért nem tudunk kilépni belőle, pedig a józan eszünk ezt súgja, és körülöttünk mindenki más is erre buzdít minket? Mikor üti fel a fejét a féltékenység bennünk, vagy éppen mikor gondolkodunk el egy másik kapcsolat lehetőségén? Ezeket a kérdéseket járjuk körül a könyvben a sémaelmélet segítségével, beazonosítva azokat a maladaptív sémákat és az azok során megjelenő sémamódokat, amelyek akadályokat gördíthetnek elénk a kapcsolatainkban. Mindehhez hozzátesszük a rendszerszemléleten keresztül azokat az összetett, egymásra ható folyamatokat, amelyeket úgy nevezünk: kapcsolat. Megoldásként a párterápiákban alkalmazott hasznos technikákhoz fordulunk, kiegészítve azokat az elfogadás és elköteleződés terápia módszereivel. Egy komplex, számos elméletre, irányzatra kiterjedő látásmóddal szeretném segíteni párkapcsolataink működésének megértését és átlátását, hozzájárulva ezzel egy tudatosabb és ezáltal remélhetőleg kielégítőbb kapcsolat folytatásához. Erre az útra invitálom most Önt.

Vajon a könyv indító történetében szereplő nő rálát arra, mi is zajlik benne pontosan? Arra, ahogyan a kapcsolatában viselkedik, és hogy mi is váltja ki a benne dúló érzéseket, gondolatokat? Észreveszi vajon, hogyan hat mindez a partnerére? A partnere részét nagy valószínűséggel egyáltalán nem látja, bár a reakcióit már ismeri – ez kitűnik a gondolataiból. Amire reagál, azok a saját gondolataiból, érzéseiből fakadó pillanatnyi állapotok. Vajon azok forrása ismert számára? Nem valószínű. Ennek megfejtése ránk vár a könyv során. De előtte még lássuk a másik oldalt!

1. fejezet

PÁRKAPCSOLATI VAKFOLTJAINK
Bevezetés a sémaelméletbe

…ÉS A FÉRFI

Átlagos hétköznap este volt. A háttérben konyhai csörömpölés zaja hallatszott, ám ő, mint mostanában oly sokszor, elmerült a gondolataiban. Egyre többször jutott eszébe a múlt, a kapcsolatuk kezdete. Amikor még minden más volt köztük. Akkor még voltak szenvedélyes pillanatok, játékos incselkedés a mindennapjaikban. Ahogy elmerült a múlt emlékeiben, hirtelen átváltott a kép, és már nem a felesége arca nézett vissza rá. A barna szempár zöldre változott, a sötét haj szőkére. Tisztán látta maga előtt kolléganője arcát, és szinte megijesztette a gondolat, mennyire jó érzéssel tölti el a nő látványa. Átfutott rajta a felismerés, hogy ez a kép túl gyakran kúszik be mostanában a gondolataiba, és egyre több ideig marad vele…

Nyugodtan el lehet ám pakolni magad után!

Tányércsörgés és felesége ideges hangja törte meg a merengés pillanatait. Észre sem vette, hogy a konyhából kiszűrődő zajok egyre hangosabban, egyre türelmetlenebbül visszhangzanak.

Nem akaródzott kimennie, olyan érzése volt, mintha a csatatérre készülne éppen. Másodpercek alatt futottak végig a fejében a lehetséges forgatókönyvek. Már rutinosan választott közülük, hiszen az elmúlt hónapokban nem először csinálta. Az okokat, a miérteket soha nem értette, csak azt tudta, hogy egyetlen járható út van számára: nem reagálni, és csak várni, hogy elcsituljon a vihar. Ugyanúgy, ahogy annak idején az anyjával is tette. Minden előjel nélkül, a semmiből törtek elő ezek a felcsattanások a máskor amúgy nyugodt és türelmes nőből, és mint a tornádó, úgy söpörtek végig a napjain a legváratlanabb pillanatokban. Próbálta megfejteni őket, de szinte mindig zsákutcába jutott. Most is visszapörgette magában a napot, miközben lassan közeledett a konyha felé, de magyarázatot ismét nem talált. Feltűnt neki ugyan a bevásárlást követő csend és hosszú hallgatás, de azt felesége fáradtságának tudta be.

Nem bírom már ezt a felfordulást, ami minden este itthon vár!!!

Csak ezt ne! – gondolta. Fáradtnak és üresnek érezte magát. Mi a fenének csináljak bármit is, úgyse jó soha semmi – futott át rajta a gondolat. De nem adta át magát ennek az érzésnek, csak mélyet sóhajtott, visszatért abba a nagyon ismerős, lélek nélküli állapotba, és tudta, hogy ideje feltenni a nőnek a szokásos kérdést. Persze a választ már előre sejtette.

Semmi!

Bingó! Talán máskor, máshol egy jót nevetett volna ezen. Most azonban csak némán nyelt egyet, miközben legszívesebben a következő mondatok törtek volna ki belőle: Mi a francért kell mindig ezeket a köröket megfutni??? Látom, hogy majd felrobbansz a dühtől. Különben is, mi az, hogy nem csinálok semmit? Töltenél egy hetet más pasikkal, aztán majd meglátnád! Persze belül tudta, hogy ezek egyikét sem fogja kimondani, ahogyan az elmúlt években sem tette. Ha nagy ritkán mégis kiszaladt valami hasonló a száján, többnyire csak rosszabbra fordult tőle minden. Szinte fizikai fájdalmat érzett, ha arra gondolt, hogy most megint órákig tartó lelkizés vár rá, és hajnalig hallgathatja, micsoda semmirekellő alak ő. Szánalmas csődtömegnek látta magát. Úgy érezte, már túl fáradt, nincs ereje még egyszer végigcsinálni mindezt. Legszívesebben véget vetett volna az egésznek. De maradt a szokásos út…

Van még egy kis munkám, azt gyorsan befejezem – hazudta ismét, miközben már a dolgozószoba felé tartott, a választ meg sem várva. Vele volt az a fájó magány és közöny. Mert belül már néha nem érzett semmit. Sem dühöt, sem szomorúságot, csak kongó ürességet. Próbált valahogy túlélni. A háttérben még hallotta, hogy a nő felé tart, miközben valamit hevesen magyaráz, de ő már gondolatban messze járt. Nagyon messze…

A fenti két történetben egy kapcsolat lassú haldoklása bontakozott ki a szemünk előtt. Két partner eltávolodása, akik egykor boldogan éltek egymással. Egy nő, aki tele van kétségekkel önmagát és a házasságukat illetően, és hol hevesen küzd még a kapcsolatért, hol a társán kéri számon a boldogtalanságát. És egy férfi, aki képtelen az érzelmeit megmutatni feleségének, helyette elhúzódik tőle, a munkába temetkezik, a barátokkal való játékba menekül és egy másik nőről fantáziál. Vajon hogyan jutottak idáig? Mi történt köztük? Miért választották annak idején épp egymást? És miért viselkednek úgy, mintha idegenek volnának, miközben legbelül még most is mindketten arra vágynak, hogy ugyanolyan boldogok legyenek együtt, mint régen? Tisztában vannak vele, miért fordulnak folyton egymás ellen? A gondolataikból úgy tűnik, nem igazán. Sok helyzetben mintha automatikusan cselekednének, a pillanatnyi érzelmeiknek, gondolataiknak engedelmeskedve. Mintha valami olyasmi sodorná őket egyre messzebb egymástól, ami számukra láthatatlan.

Sokunkban működhetnek olyan mozgatórugók, melyeknek nem feltétlenül vagyunk tudatában. Lehet ugyan racionálisnak tűnő magyarázatunk a helyzetre, ám ha van is, az nem minden esetben jelenti azt, hogy valóban tisztán átlátjuk a bennünk zajló történéseket.

Ismerkedés a vakfoltjainkkal

1955-ben Joseph Luft és Harry Ingham amerikai pszichológusok dolgozták ki az önismereti folyamatokban mind a mai napig gyakran használt Johari-ablak modellt, mely a személyiség négy fő részét különíti el az alapján, hogy azok mennyire ismertek a személy és mások számára. Az első az aréna vagy nyílt terület, mely a személyiségünk azon szeletét foglalja magába, amellyel mi magunk is tisztában vagyunk, és mások is egyértelműen rálátnak. Carl Gustav Jung perszónának nevezte ezt a részt, amely nem más, mint a nyilvános énünk, az álarc, amelyet másoknak is megmutatunk magunkból. Ezzel szemben mindannyiunknak vannak olyan tulajdonságaink, részeink, melyekre nem szívesen engedünk rálátást a külvilágnak – ezek a mi rejtett területeink. Ugyanakkor bizonyos vonásaink, működéseink mások számára nagyon is érzékelhetők, míg épp számunkra láthatatlanok. Ezek az úgynevezett vakfoltjaink, vagy ahogyan Jung nevezi, az árnyékunk. Végül a negyedik terület az ismeretlen részeinket foglalja magába, melynek tartalmai sem mások, sem önmagunk előtt nem ismertek. A pszichoanalitikus elméletek ezeket nevezik a psziché tudattalan részeinek.

A kognitív irányzat napjainkban egyre népszerűbbé váló teóriája, a sémaelmélet szempontjából számunkra az utolsó két terület az igazán izgalmas, mely azokat a bizonyos vakfoltjainkat és ismeretlen részeinket rejti magába, vagy ahogyan ez az elmélet nevezi, a korai maladaptív sémáinkat. A példánkban szereplő férfi, Tamás gyakran szenved partnere hirtelen reakcióitól, szembesül a különböző hangulataival, érzékeli a benne lezajló változásokat. Ezek okait azonban egyáltalán nem érti, és sajnos azokkal a feleségét sem sikerül szembesítenie. Nincs is rá sok esélye, hiszen egy olyan dologra szeretné felhívni a nő figyelmét, amelyre neki magának sincs rálátása. Valami történik benne egy ártalmatlannak tűnő esemény (fiatal lány megpillantása a boltban) hatására, és máris egy érzelmi hullámvasúton találja magát, tele fájdalmas belső élményekkel, amelyekkel nem tud megbirkózni, csak dühösen támad. Mintha egy láthatatlan erő kerítené hatalmába, és amire ilyenkor elkezd reagálni, az már többnyire nem a jelen pillanatnak és a konkrét helyzetnek szól.

Talán mindannyian kerültünk már olyan helyzetbe, amikor mi magunk sem voltunk elégedettek a saját viselkedésünkkel. Például meglepődtünk a hirtelen vagy eltúlzott reakciónkon, nem értettük pontosan, hogy mi történt velünk abban a pillanatban és miért. Esetleg a kiváltó okot ismertük, de még az sem magyarázta meg számunkra, hogy miért reagáltunk ennyire hevesen az adott szituációra. Talán már közben is éreztük, hogy túllövünk a célon, és inkább nem kellene kimondani azokat a bizonyos mondatokat, vagy megtenni, amire készülünk, mégsem bírtunk leállni. Utólag pedig hosszabb vagy rövidebb idő után meg is bántuk a dolgot, de visszaszívni a kimondottakat, meg nem történtté tenni a történteket már nem tudtuk, így maradt a bűntudat. De előfordulhatott mindezek ellenkezője is: lehet, hogy épp az bántott minket egy helyzetben, hogy nem mondtunk ki vagy tettünk meg valamit, ami szívünk szerint kikívánkozott volna. Nem mertünk hangot adni egy érzésünknek (például dühnek, csalódottságnak, félelemnek), egy kérésünknek, vágyunknak (például figyeljen ránk a másik, hallgasson meg minket, ne tegyen meg valamit, amit mi nem szeretnénk), és úgy léptünk ki a helyzetből, hogy emiatt hiányérzet és elégedetlenség maradt bennünk. Utólag talán sok időt töltöttünk a körülmények boncolgatásával, elemzésével, és lehet, hogy órákat, napokat fordítottunk arra, hogy lejátsszuk magunkban, mit is kellett volna mondanunk vagy tennünk. Ha találtunk ilyen példát az életünkben, esetleg rendszeresen előfordul velünk valamelyik forgatókönyv, érdemes egy pillanatra megállni és végiggondolni a következőket:

- Mi előzte meg a viselkedésünket? Pontosan mi történt az adott helyzetben?

- Keresztülfutott rajtunk azt megelőzően valamilyen érzés, ami elragadhatott minket?

- Voltak olyan gondolataink, amelyek visszatérően vagy egyre erősebben zakatoltak bennünk?

- Milyen döntés vagy viselkedés követte az eseményeket? Hogyan vélekedtünk arról abban a pillanatban? És mit gondoltunk róla utólag? Ismét ugyanúgy cselekedtünk volna, esetleg megbántuk?

Amennyiben az utolsó kérdésre a válaszunk az, hogy kis idő elteltével már másképp döntöttünk volna az adott helyzetben, akkor nagy eséllyel épp a személyiségünk egy vakfoltja lépett működésbe bennünk.

Vakfoltok, életcsapdák, rosszul működő programok, forgatókönyvek, elakadások – számos beszédes névvel illethetjük a korai maladaptív sémákat, melyek mindegyike szemléletesen érzékelteti, hogy itt olyan – a korai időszakban keletkező – merev, ismétlődő mintákról van szó, amelyek automatikusan, számunkra gyakran észrevétlenül lépnek működésbe, és visznek minket végig egy ismerős úton. Amikor ugyanis egy helyzet előhívja ezeket a rosszul alkalmazkodó sémáinkat – azaz triggereli azokat –, hirtelen bekapcsol bennünk a múlt, és mi már nem a jelen szituációra reagálunk, hanem mindarra, ami e kapcsán aktívvá válik bennünk. Mintha a múltunk egy fájdalmas csomagja bomlana ki ilyenkor belül, eleven lesz minden olyan emlék, érzés, testi érzet, gondolat, ami része ennek az egykor létrejövő maladaptív sémának. Mielőtt ezeket ismertetném, és keletkezésük körülményeire részletesen kitérnék, nézzük meg röviden, miként is működünk ideális esetben a kapcsolatainkban.

Egészséges működésünk megismerése

Mielőtt belemerülnénk a problémákba, vessünk egy pillantást arra, mi is lenne számunkra az elérendő cél, mit jelent az, hogy jól funkcionálunk a kapcsolatainkban. A maladaptív sémák kapcsán a múlt sebeit emlegettük, melyek hajlamosak minket kiszakítani a jelen helyzetből. Ezzel szemben optimális esetben többnyire azt érzékeljük, ami egy adott szituációban ott és akkor valójában történik, tehát a másik személy aktuális szavaira, tetteire reagálunk. Talán egy példán keresztül könnyebben megértjük, miről is van szó:

„Drágám, segítesz rendet rakni hétvégén?” – hangzik el a kérdés életünk párjától. Mi erre a jó válasz? Például az, hogy „persze”, netán „szombaton nem érek rá, de a vasárnapot szabaddá teszem”, esetleg a „lehetne inkább a jövő héten, mert nagyon nehéz hetem volt”. Sokféle reakció képzelhető el, melyek mentén a kapcsolatunk zavartalanul folytatódhat tovább. De minden esetben ez történik-e? Talán e könyv sem született volna meg, ha ez mindig ilyen egyszerű lenne. Hiszen ahol a vakfoltjaink felütik a fejüket, ott bármi előfordulhat. Így a fenti ártalmatlannak tűnő kérés is megannyi árnyalatot kaphat a sémáink szűrőin át nézve: „Már megint kritizál, hogy rendetlen vagyok!”, „Na, ő is tudja, hogy mivel kell felidegesíteni!”, „Nem igaz, hogy mindig azt kell csinálni, amit ő mond, folyton csak ugráltat.”, „Fogadjunk, csak azért csinálja, hogy ne mehessek el a barátaimmal.” Látjuk, a példák tárháza szinte kifogyhatatlan, pedig csak egyetlen mondatról beszéltünk. Hát így működnek a maladaptív sémáink, és hamarosan az iménti mondatok mögött álló sémák nevét és jellemzőit is megismerhetjük. De előtte térjünk vissza az egészséges kapcsolati működésünkhöz, hiszen a bekezdés címében ezt ígértem.

Mi szükséges ahhoz, hogy ne fussunk bele az iménti, várhatóan hatalmas konfliktusokat előidéző következtetésekbe? Talán a legnélkülözhetetlenebb, hogy képesek legyünk reálisan felmérni a helyzetet, átgondoljuk, mi hangzott el, ki mit mondott, mi történt pontosan, és felismerjük, hogy mindez mit váltott ki belőlünk. Ezután mérlegelünk minden felmerülő szempontot, és ez alapján dönthetünk arról, mi lenne a helyzet legjobb megoldási módja. Mindeközben nem ragadnak el minket az érzelmeink, indulataink („Semmi kedvem hozzá! Hagyjon már néha békén!”), és nem homályosítják el az ítélőképességünket mindenféle szélsőséges gondolatok („Miért kell mindig ugráltatnia?!”). Ez persze nem jelenti azt, hogy ilyenek meg sem jelennek bennünk. Teljesen természetes, ha lesznek heves érzelmeink, mint ahogy a legkülönbözőbb, esetenként akár túlzó gondolatok is átfuthatnak rajtunk. A különbséget az jelenti, hogy miként bánunk ezekkel: képesek vagyunk őket megfelelően kezelni (megnyugtatni vagy éppen bátorítani magunkat, racionálisan mérlegelni a különböző szempontokat), vagy átengedjük az irányítást a bennünk futó élményeknek, aztán lesz, ami lesz. Ez utóbbi döntéseinket szoktuk többnyire megbánni. Mi szükséges ahhoz, hogy ezt elkerüljük, és az első verzió forduljon inkább elő? Elsőként az önmagunkkal kapcsolatos tudatosságot és az önismeretet emelhetnénk ki: hiszen, ha nem vagyunk tisztában a saját működésünkkel, könnyen belefuthatunk az iméntihez hasonló kapcsolati feszültséget előidéző helyzetekbe. Ahhoz, hogy ne folyton a másik személy visszajelzésétől, elismerésétől, viselkedésétől függjünk, és ez határozza meg, hogy jól érezzük-e magunkat a bőrünkben vagy sem, nem árt, ha ismerjük és elfogadjuk önmagunkat, látjuk az értékeinket, és hiszünk abban, hogy mások is szerethetőnek fognak tartani minket. Pontosan tudatában vagyunk az erősségeinknek, ám a gyengeségeinkre, az adottságaink határaira is rálátunk. Így képesek leszünk fogadni a másoktól kapott dicséreteket, de a kritikákat is a helyükön tudjuk kezelni. Fontos, hogy ki merjük fejezni a kapcsolatainkban az érzéseinket, vágyainkat, véleményünket, anélkül, hogy rettegnénk a következményektől, az esetleges konfliktusoktól, a kapcsolat megszakadásától, a visszautasítástól vagy egyéb bántástól, csalódástól, amit elszenvedhetünk. Miközben a saját szempontjainkat érvényesítjük, az sem árt, ha tudunk alkalmazkodni másokhoz. Figyelünk a másikra, meghallgatjuk, megértjük és figyelembe vesszük az ő nézőpontját is, és bármilyen döntésünk, cselekedetünk esetén azt is mérlegeljük, vajon mindez hogyan hat a partnerünkre. Így leszünk képesek a problémák felmerülésekor olyan optimális megoldásokat találni, melyek által nemcsak a saját érdekeinket, hanem a társunkéit is számításba vesszük, tehát ideális esetben a kapcsolat sem sérül és mi sem. Vagyis úgy működünk a kapcsolatunkban, amit talán a párunktól is elvárunk fordított helyzetben. Amikor ezt tesszük, azt mondhatjuk, hogy egyszerre állunk az asszertivitás és a kötődés lábainkon, ami a békés, harmonikus kapcsolatok egyik alapja. Erre később részletesebben is kitérek, most azonban nézzük meg, mi kell ahhoz, hogy a sémaelmélet fogalmával élve, ilyen egészséges felnőtt módban tudjunk működni, és milyen esetekben siklik ki ez a fejlődési folyamat.

Úton a korai maladaptív sémáink felé

Talán mindannyian vágyunk arra, hogy a fentiek szerint tudjunk működni, de nagy valószínűséggel már azzal is szembesültünk, hogy ez sajnos nem olyan egyszerű. Sok mindenre van szükség hozzá, és talán nem ér minket meglepetésként, hogy ezek nagy részére kora gyermekkorban teszünk szert. Születésünktől (sőt, talán már fogantatásunk pillanatától) kezdve kap(hat)juk a muníciót ahhoz, hogy a későbbiekben jól bánjunk önmagunkkal és másokkal, és bizalmat szavazzunk a kapcsolatainknak. Ehhez az élményeinket és az eszköztárunkat abból merítjük, ahogyan a számunkra meghatározó személyek velünk bántak, ahogyan ők figyeltek ránk, gondoskodtak rólunk, meghallgattak és vigasztaltak minket, ahogyan szerettek, kezelték az érzéseinket, vagy éppen ahogy a követendő szabályokat megtanították nekünk. A kimondott (és időnként a ki nem mondott, de éreztetett) szavaikon kívül a tetteik is mély nyomot hagynak bennünk. Így ahogyan ők a saját életüket élték, ahogyan önmagukkal és másokkal viselkedtek, a kapcsolataikhoz viszonyultak, amiként a problémáikat kezelték (vagy nem kezelték), szintén formálta bennünk ezt a képet. És az őseink szelleméről se feledkezzünk meg! Hiszen a szüleink továbbvitt mintáin kívül, a családunkban fennmaradó történeteken, családi mítoszokon, legendákon keresztül elődeink tanításai is velünk maradnak akár több generáción át. Érdemes hát ezeket a kapott „csomagjainkat” tudatosan áttekinteni, hogy észrevegyük, mi minden formált minket olyanná, amilyenek most vagyunk, és mi minden befolyásolta azt, amilyen partnerekké a kapcsolatainkban váltunk.

Az elszakítottság és elutasítottság sémái

Talán sokszor szembesültünk már azzal, mennyire nyomasztóak tudnak lenni azok az érzések és gondolatok, melyek arról szólnak, hogy vajon elég érdekesek és vonzóak vagyunk-e a társunk számára, szeret-e minket annyira, amennyire szeretnénk, biztosak lehetünk-e abban, hogy számíthatunk rá, és nem kell tartanunk attól, hogy bánt, kihasznál, vagy magyarázat nélkül továbbáll. Mire van szükségünk ahhoz, hogy higgyünk önmagunkban, a párunkban és a kapcsolatunk szilárdságában? Arra, amire kisgyermekként is a legelőször szükségünk volt ahhoz, hogy a világban jól érezzük magunkat: feltétel nélküli szeretetre és biztonságra. Mindannyiunknak meg kellett volna tapasztalnunk, hogy úgy vagyunk szerethetők, ahogy vagyunk, hogy a környezetünk óv, támogat minket, és ezekre a kapcsolatokra érzelmileg és fizikailag is minden körülmények között számíthatunk. Ez tanít meg arra, hogy mi is képesek legyünk ugyanígy jónak látni önmagunkat, bízni másokban és hinni a kapcsolatok megtartó erejében. Amennyiben nem részesültünk a fentiekben, vagy épp ezek ellentétét éltük át, úgy sok minden törékennyé válhat bennünk. Így az önmagunk értékességébe, szerethetőségbe vetett hitünk (csökkentértékűség-szégyen séma, társas izoláció-kirekesztettség séma), a mások iránti bizalmunk (bizalmatlanság-abúzus séma), és a kapcsolatokra is inkább úgy gondolunk, mint mulandó, ingatag dolgokra, melyekre hosszú távon nem építhetünk (elhagyatottság-instabilitás séma, érzelmi depriváció séma).

- Bizalmatlanság-abúzus séma

Gyanakvás, az érzelmi vagy fizikai bántalmazástól való félelem, óvatosság és folyton ott lebegő szorongás kíséri a párkapcsolatainkat ennek a sémának az árnyékában. Retteghetünk attól, hogy a másik személy bánt, kihasznál, becsap minket, vagy bármilyen más módon árt nekünk. Emiatt állandó készenléti állapotban vagyunk, feszülten figyeljük a partnerünk minden lépését, cselekedetét, hogy még időben felismerjük, ha baj van. Ha voltak korábban rossz tapasztalataink, sokszor ezek nyomait keressük az aktuális párunk tulajdonságaiban és cselekedeteiben, ezek rémét látjuk mindenhol. Gyakran töltjük az időt a másik viselkedésének analizálásával, a velünk kapcsolatos szándékait, indítékait kutatjuk, szélsőséges esetben akár bonyolult összeesküvés-elméleteket is gyárthatunk magunkban a lehetséges negatív forgatókönyvekről. Gyakori vádaskodással, számonkéréssel, a partner mondatainak megkérdőjelezésével, szavainak kiforgatásával aknázhatjuk alá a kapcsolatot. Persze az is lehet, hogy épp maga a séma visz bele minket újra és újra valóban bántalmazó kapcsolatokba, melyekben tovább erősödik bennünk a kép mások megbízhatatlanságáról. Az önvédelemből fakadó teljes elzárkózás mindennemű párkapcsolattól szintén a részét képezheti a bizalmatlanság séma „megoldásainak”, ahogy a kapcsolatban mutatott érzelmi távolságtartás is. Ez a páncél véd minket a rettegett sebezhetőségtől, ám egyúttal távol tart az őszinte és a félelmeinket felülíró kapcsolat lehetőségétől. Ellensúlyozva a sebezhetőség és a kiszolgáltatottság szorongató érzését, válhatunk akár mi magunk is a partner számára szenvedést okozó féllé. Mi támadunk először, így garantáljuk a saját biztonságunkat. Érdekes módon az emberekkel szembeni naiv bizalmunk és feltétel nélküli őszinteségünk is lehet ezen séma túlkompenzálásának egyik módja. Mintha ilyen módon próbálnánk önmagunkat meggyőzni arról, hogy a félelmeinknek nincs alapja, ugyanakkor így megnövelhetjük az esélyét annak, hogy belekerüljünk egy, a szeretetünkre és bizalmunkra valóban érdemtelen személy hálójába.

- Elhagyatottság-instabilitás séma

A partnerünk elvesztésétől való folyamatos félelem, a kapcsolat jövőjét illető örökös bizonytalanság és aggódás járja át a mindennapjainkat. Már a puszta gondolat, hogy bármi – betegség, baleset, egy lehetséges vetélytárs megjelenése – elveheti tőlünk a szeretett személyt, rettegéssel tölt el minket. Addig nincs gond, amíg valakihez csak felszínesen kötődünk. De amint az illető kezd számunkra fontossá válni, azonnal beindulnak a partner elvesztését vizionáló vészjósló forgatókönyvek. Intenzívvé válik a magánytól és a csalódástól való félelmünk, ami miatt gyakran kiszolgáltatottnak és sebezhetőnek érezzük magunkat a párkapcsolatainkban. Gondolatainkat gyakran foglalkoztatja, hogyan lehetne minél biztosabban megtartani a párunkat, vagy éppen meggyőződni arról, hogy valóban kitart mellettünk. Az érzelmi biztonság megőrzése érdekében a kapcsolatot számos „megoldással” védhetjük: átszőheti napjainkat a másik szeretetéért való kemény küzdelem és munka, hogy nélkülözhetetlenné tegyük magunkat számára. Aggódással, számonkéréssel, ellenőrizgetéssel vagy éppen görcsös kapaszkodással is próbálhatjuk a kétségeinket csillapítani, és elvárhatjuk a partnerünktől, hogy garantálja számunkra érzelmei tartósságát és a kapcsolat hosszú távú fennmaradását. Ez a szoros gyeplő azonban gyakrabban vezet ellenálláshoz és a másik fél eltávolodásához, mint a vágyott biztonság eléréséhez. Partnerünknek nincs könnyű dolga: akkor sem tapasztal tartós nyugalmat, ha engedelmesen „behódol”, és azt mondja/teszi, amit mi szeretnénk, hiszen újra és újra megkérdőjelezzük szavai és tettei őszinteségét, hitelességét, a „most ezt biztos csak azért mondtad, mert én kértem” gyakran elhangzó szlogenjével. Nem egyszerű az ezzel a sémával élő személyt meggyőzni, hogy ijesztő gondolatai alaptalanok, a nyugtatás csak ideig-óráig hat, az elhagyástól való rettegés gyorsan visszatér. Gyakran már maga a partnerválasztás garantálja ezen séma aktív fennmaradását, azáltal, hogy nem megbízható és folyamatosan bizonytalanságban tartó személlyel kezdünk újra és újra kapcsolatot. Így gyakran belefuthatunk a szeretői viszonyok, a távkapcsolatok vagy éppen az elköteleződési nehézséggel küzdő személyekkel folytatott párkapcsolatok útvesztőibe. Annak érdekében, hogy távol tartsuk magunktól az elhagyástól való félelmet, kerülhetjük is a tartós kapcsolatokat, így maradnak az egyéjszakás kalandok, a felszínes viszonyok vagy éppen a szingli lét. A folyamatos szorongás és a másiktól való elszakadás kockázata helyett inkább a biztos magányt választjuk. Tűnhetünk mások számára megközelíthetetlennek, jégcsapnak, elutasítónak is – ezekkel az álcákkal védjük a számunkra oly fontos érzelmi biztonságot. Amikor mégis párkapcsolatba kezdünk, ám túl forróvá válik a lábunk alatt a talaj (felütik a fejüket a konfliktusok, túlságosan megijeszt minket a másik közelsége), előfordulhat, hogy az elutasítás fájdalmának megelőzéseként épp mi fogjuk felvetni a szakítás gondolatát, vagy azonnal meg is lépjük azt. Hogy legyőzzük magunkban a séma okozta nehéz érzéseket, az irányítást a saját kezünkbe vesszük, így okozunk olyan nehéz pillanatokat a partnerünknek, amelyektől mi magunk a legjobban rettegünk.

- Érzelmi depriváció séma

A meg nem értettség, a figyelem és a szeretet hiányának kínzó fájdalma kísér minket a kapcsolatainkban ezen séma jelenlétében. Talán valóban (és lehet, hogy nem is először) olyan partnert választottunk, aki nem törődik velünk eléggé, nem ért meg minket, és nem tudja azt a szeretetet és támogatást nyújtani, amire vágyunk. De az is lehet, hogy annak ellenére érezzük a folytonos hiányt, hogy a másik nagyon is igyekszik ezeket megadni nekünk. Emiatt folyton csalódottnak és frusztráltnak érezzük magunkat, és bár párkapcsolatban élünk, mégis a társas magány érzése nyomaszt minket. Nehéz lehet számunkra, hogy hangot adjunk az igényeinknek, időnként azt várjuk, hogy a partnerünk ezekre magától is ráérezzen, így bizonyítva nekünk odaadó szeretetét. Kérhetjük ezeket a párunktól finom utalások formájában is: próbálunk neki a legtöbb helyzetben megfelelni, kiszolgálni az igényeit, gyakran azt várva ettől, hogy ráébredjen, mi is ezt szeretnénk. De a folytonos harc is jellemezhet minket a párkapcsolatunkban: akár követelőzésbe menően is küzdhetünk a számunkra fontos igényekért, mindig azt mérlegelve, ki mennyit tesz bele a kapcsolatba. Ez a túlzott kiállás azonban megrémítheti a partnerünket, aki inkább visszavonul, elhúzódik tőlünk, vagy éppen dacosan ellenáll, aminek következtében még távolabb kerülünk attól, hogy megkapjuk a várva várt gondoskodást, törődést, figyelmet és megértést. Ha pedig végül eljutunk addig, hogy közöljük, mire is van szükségünk, és a párunk a kérésünket teljesíti is, gyakran azt tapasztaljuk, hogy bármennyit is kapunk a vágyott figyelemből, törődésből, mintha semmi nem tudná betölteni a bennünk tátongó űrt. A gesztusok hatása csak rövid ideig tart, és továbbra is marad bennünk valamiféle hiányérzet. Hogy elkerüljük a szeretet, megértés és figyelem hiányából fakadó fájdalmat, az is lehet, hogy önként száműzzük magunkat a magány erődjébe, így védekezve az újbóli csalódások ellen. Szintén előfordulhat az érzelmi elutasítottág túlkompenzálása, amit arról ismerünk fel, hogy a partnerünk szembesít minket elhanyagoló viselkedésünkkel – azokra a hiányokra panaszkodik, amelyektől mi is a legjobban félünk.

- Csökkentértékűség-szégyen séma

E gyakori séma a saját szerethetőségünket, elfogadhatóságunkat, értékességünket kérdőjelezi meg. Már az ismerkedés kezdetétől, a kapcsolatba lépés első pillanatától kezdve elbátortalaníthat minket abban, hogy elég jók leszünk-e a másik számára, meglátja-e bennünk azokat az értékeket, amelyek miatt kelleni fogunk neki. Ha a partnerünk egyértelműen kifejezi az irántunk érzett szeretetét és rajongását, akkor is képesek vagyunk akár a legapróbb dolgok miatt is elbizonytalanodni („Lehet, hogy most azért nem írt, mert már nem vagyok fontos neki? Azért beszélgetett azzal a másikkal, mert ő jobban tetszik neki?” ) stb. Kétkedés, folytonos önmarcangolás, szomorúság és szégyen kíséri ezt a sémát – örökösen attól szorongunk, hogy hibáink, tökéletlenségünk elriasztják a partnerünket. Gyakran foglalkoztat minket a kérdés, mit is gondol rólunk a másik, így szükségünk van a társunk állandó visszajelzésére, megerősítésére. Ha magától nem adja meg mindezt, akár provokációval igyekezhetünk kicsalni belőle a várt bókokat – gondoljunk csak az „Én olyan csúnya és kövér vagyok, ugye?” jellegű mondatokra. Talán mondanunk sem kell, hogy az ilyen módon kicsikart dicséretek, visszajelzések nem fognak maradéktalan boldogsággal eltölteni minket. Sőt, kifejezetten zavarba tudunk jönni attól, ha a partnerünk bókokkal áraszt el – ilyenkor szoktak jönni a mentegetőző, vagy a „Te csak elfogult vagy, én nem is vagyok olyan” típusú visszautasítások. Ha egyáltalán meghalljuk a felénk irányuló dicséretet. Bezzeg a bíráló, kritikus megjegyzések (vagy amiket annak értelmezünk) nem maradnak számunkra észrevétlenek, azokat nagyon is sokáig képesek vagyunk magunkkal hurcolni. Mivel a „nem vagyok elég jó” érzéssel nehéz együtt élni, előfordul, hogy kerüljük a másik véleményével való szembesülést. Távolságtartóvá válunk a kapcsolatunkban, és a titokzatosság, a kiismerhetetlenség álcája mögé bújunk, hogy tökéletlenségünk le ne lepleződjön. Közönyt és érdektelenséget is mutathatunk a másik fél visszajelzéseivel kapcsolatban, azt sugározva, hogy minket egyáltalán nem érdekel, mit gondol rólunk. A séma ellensúlyozásaként örökös bizonyítási vágy és tökéletességre törekvés is jellemezhet minket. Eszményi, kifogástalan partnerré próbálunk válni társunk számára, akit mindenki csak irigyelhet azért, hogy egy ilyen rendkívüli ember oldalán találta meg a hibátlan és irigylésre méltó kapcsolatot. Nehéz vállalás ez, ha nem egyenesen lehetetlen küldetés, de hosszú távon mindenképpen igen fárasztó.

- Társas elszigetelődés-elutasítottság séma

Mivel ez a séma elsősorban a társasági élethez kapcsolódó félelmekről, nehéz érzésekről szól, így a párkapcsolatokban főként azon a téren jelenthet problémát, hogy mennyire sikerül párunk családjába, baráti társaságába és a számára fontos csoportokba beilleszkednünk. Amikor ugyanis ez a séma beindul, kirekesztettnek, kívülállónak, oda nem illőnek érezzük magunkat mások jelenlétében, így épp a fent említett alkalmazkodási folyamatok mennek számunkra nehezen. Mások vagyunk, mint a többiek – ez a gondolat kísért minket, és a félelem, hogy ezt mindenki észre fogja venni, sőt kigúnyolnak, megszégyenítenek miatta. Folyamatosan összehasonlítgatjuk magunkat a jelenlévőkkel, és ki vagyunk hegyezve azokra a különbségekre, amelyek miatt oda nem illőnek érezzük magunkat. Sokat foglalkozunk azzal, hogy mit is mondjunk, hogyan öltözzünk, viselkedjünk ezekben a helyzetekben, és ez egy idő után okozhat konfliktust a párkapcsolatban. A társunk részéről elhangzó „Ne foglalkozz már annyit másokkal!” vagy az „Úgyis tudod, hogy szeretnek” típusú vigasztaló mondatok nem sokat javítanak a helyzetünkön. Mint ahogy az sem, amikor mindenféle (időnként mondvacsinált) ürüggyel igyekszünk távol maradni ezektől a családi vagy baráti eseményektől. Ha mégis elmegyünk, szinte láthatatlanul próbálunk jelen lenni, inkább csak kívülállóként, megfigyelőként veszünk részt a társalgásban. Nehéz hozzánk közel kerülni, távolságtartónak, különcnek tűnhetünk a többiek szemében, ami miatt egy idő után fel is adhatják a próbálkozást. Így ismét társunk fejéhez vághatjuk: „Na ugye, megmondtam, hogy ki nem állhatnak!” De a másik véglet sem könnyű partnerünk számára, amikor is túlzott erőfeszítéseket teszünk azért, hogy lenyűgözzük a társaságot, és mindenben megfeleljünk nekik. Aprólékosan próbáljuk a találkozók minden részletét megtervezni (mit viseljünk, miről beszéljünk, mit csináljunk), így igyekszünk kivédeni a váratlan események és a hibázás lehetőségét. Ez a túlkontrolláló viselkedés szintén kikezdheti a párkapcsolatot, hiszen nem hagy teret a spontaneitásnak és a természetességnek. Társunk a szemünkre is vetheti, hogy ezekben a helyzetekben mintha nem is mi lennénk, úgy viselkedünk, ahogy máskor nem szoktunk, ami megakadályozza, hogy a számára fontos emberek a valódi arcunkat ismerhessék meg. A társasági élettel kapcsolatos feszengésünket akár azzal is oldhatjuk, hogy mi magunk kezdjük azt figyelni, hogy ki miért lóg ki a sorból, miért nem tökéletes, milyen hibái vannak. A „befeketítő hadjáratokba” partnerünket is bevonhatjuk, észre sem véve, hogy ezáltal azt kívánjuk tőle, válasszon a számára fontos emberek között. E séma felbukkanása ilyen módon könnyen és észrevétlenül verhet éket közénk.

Az önállóság és teljesítőképesség károsodásának sémái

„Nélküle senki vagyok.”, „Ha elhagy, nem tudom, mit kezdek az életemmel.” Időnként a párkapcsolatunktól várjuk azt, hogy megtartson minket. Addig érezzük jól magunkat, amíg az rendben működik, sőt a nyugodt életünknek tulajdonképpen az a feltétele, hogy legyen egy kapcsolat, amire építhetünk. Ha nincs, az teljesen összetörhet és elbizonytalaníthat minket. Hogyan függ ez össze a gyermekkori élményeinkkel? Legelőször talán azoknak a tapasztalatoknak a megszerzése nélkülözhetetlen, melyek arról szólnak, hogy rendelkezünk egy csomó olyan képességgel és készséggel, ami alkalmassá tesz minket arra, hogy önállóan is boldoguljunk az életben. Ha probléma merül fel, azt tudjuk kezelni, és nehézségek esetén nemcsak másokra, de önmagunkra is számíthatunk. Ehhez elengedhetetlen, hogy a környezetünk a legelső mozdulatainktól kezdve támogasson és biztasson minket azokban a dolgokban, amelyekre az életkorunknál fogva már képesek vagyunk. Ne oldjon meg helyettünk mindent, és az örökös aggódásával se ébresszen bennünk bizonytalanságot és félelmet. Ha mindezt sikerül elkerülni, így válhatunk a saját képességeinkben bízni tudó emberekké, akik a későbbiekben sem riadnak vissza a megmérettetésektől és kihívásoktól. Az sem árt, ha az önostorozó és saját magunkban folyton elbizonytalanodó hozzáállásunkra sem mindig a partnerünktől várunk cáfolatot. Ez nem könnyű abban az esetben, ha a minket körülvevő emberektől már a kezdetektől nem kaptunk tiszta képet arról, milyenek is vagyunk mi valójában. Ha az általuk mutatott tükör torz volt vagy állandóan csak a jót vagy éppen a rosszat mutatta rólunk, akkor nehéz világosan látni, mik az erősségeink, amikre büszkék lehetünk, és mik azok a kevésbé tökéletes részeink, amelyek még fejlesztésre szorulnak. Amennyiben ezek az élményeink hiányoztak, vagy e téren megsérültünk a múltban, úgy nem könnyű önmagunkat felnőtt, önálló személynek látni, aki képes a saját lábán megállni, így nagy lehet a veszélye annak, hogy függővé válunk a kapcsolatainkban (dependencia-inkompetencia séma, összeolvadtság-sérülékenység séma). Elbizonytalanodhatunk a saját teljesítményünkkel kapcsolatban, folyton a bukást vizionálva (kudarcra ítéltség séma), vagy nagyon védtelennek, törékenynek élhetjük meg önmagunkat és az életünket (sérülékenység-veszélyeztetettség séma).

- Dependencia-inkompetencia és az összeolvadtság-éretlenség séma

Vajon képes lennék egyedül boldogulni? Ez a legmélyebb félelem, mely mindkét séma esetében benne tarthat minket a kapcsolatainkban. Belül azt éljük meg, hogy nagy valószínűséggel nem menne, a partnerünk nélkül teljesen elveszettek lennénk. Elképzelhetetlen számunkra, hogy egyedül maradjunk, ennek már a puszta gondolata is sötét rémképeket vetít elénk. Így inkább elhitetjük magunkkal, hogy még egy rosszul működő kapcsolat is jobb, mint a rettegett és szorongató magány. Ezek az érzések mindkét séma esetében közösek, mint ahogy az is, hogy egy idő után a kapcsolat már nemcsak a teljes biztonságot fogja számunkra jelenteni, hanem bizonyos értelemben börtönnek is érezhetjük. A kapcsolattól való függés, a kiszolgáltatottság érzése dühöt is szülhet bennünk, amiért nem tudunk kiszakadni ebből a kötelékből. Abban a tekintetben azonban, hogy mi tart benne minket a kapcsolatban, van eltérés a két séma között.

A dependencia-inkompetencia séma esetében főleg azért érezzük nélkülözhetetlennek a partnerünk jelenlétét, mert nem bízunk eléggé a saját önállóságunkban, abban, hogy képesek lennénk a mindennapok szintjén helytállni az életben. A praktikus feladatok megoldása mellett (például hogyan kell a háztartást vezetni, ki szereli meg az elromlott dolgokat, ki intézi el a hivatalos ügyeket) a partnernek már pusztán a fizikai jelenlétéből fakadó érzelmi biztonság hiánya is nagy kihívást jelentene számunkra. Mindezek a félelmek sokszor úgy kerítenek minket hatalmukba, hogy egyébként döntően mi intézzük a legtöbb dolgot a hétköznapokban, és az a bizonyos érzelmi biztonság igazából már régóta nem áll fenn. De ezt a sémánk természetesen nem engedi látnunk.

Az összeolvadtság-éretlenség séma az önálló életvitelhez szükséges képességeink megléte mellett abban is elbizonytalanít minket, hogy valóban készek vagyunk-e egy felnőtt élet kézben tartására. A kötelességekkel, felelősséggel, akadályokkal együtt járó hétköznapok riasztóak számunkra, mert túl kicsinek, gyámoltalannak, védtelennek érezzük magunkat ahhoz, hogy ezek kihívásaival szembenézzünk. Akkor vagyunk nyugodtak, ha van mellettünk valaki, aki, mint egy jó szülő, képes átvállalni ezeket, és megvédeni minket a való világ nehézségeitől. Így ragadunk bele partnerünk mellett egy bizonyos szempontból kényelmes, biztonságos, ám mégiscsak kiszolgáltatott gyermeki szerepbe.

Mindezek miatt mindkét séma esetében gyakori, hogy olyan partnert választunk, aki önálló, független, erős, és biztonságot nyújt, akire számíthatunk és támaszkodhatunk. Az ilyen kapcsolat fennmaradása érdekében mindent megteszünk és elnézünk, talán túlságosan is alárendelődünk a partnerünknek, nehogy elveszítsük őt. Ugyanakkor ezek a sémák eredményezhetnek akár elkerülő viselkedést is: hogy háttérbe szorítsuk félelmeinket, tartózkodunk a mély, intim kapcsolatoktól, helyettük a felszínes, rövid távú viszonyokat részesítjük előnyben. Mint ahogy a szingli lét választása, és saját önállóságunk, az „egyedül is tökéletesen jól elboldogulok” gondolat túlzott hangoztatása is jelezheti ezen sémák meglétét. Ilyenkor a szélsőséges bizonyítási vágy, a függetlenségünk mindenáron való megvédése mutathat rá arra, hogy pont az ezzel kapcsolatos bizonytalanságainkat próbáljuk ellensúlyozni magunkban.

- Kudarcra ítéltség séma

Ahogy az elnevezés is mutatja, ebben az esetben a legfőbb félelmünk az, hogy kudarcot vallunk. Rettegünk az elbukástól, attól, hogy nem leszünk elég jók, legyen szó akár a munkáról, a párkapcsolatról vagy éppen a gyereknevelésről. Míg másokban képesek vagyunk meglátni a pozitív tulajdonságokat, önmagunkkal kapcsolatban inkább a gyengeségeinkre, hibáinkra vagyunk kihegyezve. Napjainkat állandó aggódás és szorongás tölti ki, vajon helyt tudunk-e állni a különböző megmérettetésekben. Akár már a kisebb napi feladatok (például hivatalos ügyek, telefonok, találkozók) elintézése is járhat ilyen érzésekkel. Partnerünk kimondva vagy kimondatlanul gyakran szembesül a kétségeinkkel, őrlődésünkkel, és sokszor megélheti a tehetetlenség érzését, miközben próbál minket kihúzni ezekből a sötét gondolatokból. A séma okozta rossz érzések előli menekülés sem tartogat jobb megoldást számunkra: a kihívást jelentő helyzetek állandó elkerülése, a feladatok szüntelen halogatása szintén rengeteg fejtörést okozhat a párunknak. Nem ritka, hogy egy idő után, megelégelve a nógatásunkat, ő maga vállalja fel inkább a problémák megoldását, ami nagy aránytalanságokat szülhet a feladatok megosztásában. Az önmagunkkal kapcsolatos kételyekkel szembe szállva, örökös bizonyítási vágy is munkálhat bennünk. Emiatt akár erőnkön felül is képesek vagyunk minden feladatot vállalni, és azokat teljes erőbedobással, tökéletesen igyekszünk végrehajtani. Vágyhatunk arra, hogy mintaanyává/apává és feleséggé/férjjé váljunk, aki mindeközben a munkahelyén is képes a legjobbat nyújtani. Irreálisak az elvárások, amelyeket önmagunkkal szemben támasztunk, és ez nemcsak minket meríthet ki hosszú távon, de a kapcsolatunkra is rányomhatja a bélyegét. Ráadásul a „lebukástól” való félelem még a legjobb teljesítményeink, legnagyobb sikereink után is ott motoszkál bennünk, elhitetve velünk, hogy csalók, imposztorok vagyunk, akik előbb vagy utóbb úgyis elbuknak.

- Sérülékenység-veszélyeztetettség séma

Szüntelen aggodalom, félelem, szorongás és az ezeket kísérő kiszolgáltatottság és tehetetlenség érzése kerít hatalmába minket, amikor ez a séma felbukkan. Örökös rettegésünk irányulhat bármilyen vészhelyzetre, amely váratlanul megtörténhet, és alapjaiban rengetheti meg a jelenlegi életünket, legyen szó egy balesetről, betegségről, természeti katasztrófáról vagy erőszakos cselekményről. Ezeket a rémképeket látjuk mindenhol, és akár valami apróság (hír, újságcikk, mástól hallott beszámoló) is rögtön beindíthat bennünk egy katasztrófa-forgatókönyvet, amelynek végén többnyire a legrettegettebb dolog áll: a halál. Saját halálunk vagy a számunkra fontos személyek elvesztése a legnagyobb félelmünk, ezeket elkerülendő, óvintézkedések tömegével vesszük körbe magunkat, amivel időnként az őrületbe kergetjük a partnerünket. Folyamatosan szembesülhet a veszély miatti szorongásunkkal, ijesztő gondolatainkkal, és gyakran tőle várjuk, hogy nyugtasson meg minket, de legalábbis legyen partner azokban a biztonsági intézkedésekben, amelyeket a veszélyek elkerülése érdekében foganatosítunk. Ennek szélsőséges mértéke nagy kihívást jelenthet minden párkapcsolatban.

A másik véglet a potenciális veszélyforrások tagadása, amikor extrém módokon próbáljuk bizonyítani, hogy semmitől sem félünk és nekünk semmi nem árthat. A párunk rémülete sem tart minket vissza, sőt, őt is próbáljuk meggyőzni arról, hogy mindent ki kell próbálni, hiszen egyszer élünk. Hiába száll vitába velünk, hogy ilyen életmód mellett nem sokáig, ilyenkor a reális kockázatokról sem veszünk tudomást, így az ezekkel kapcsolatos óvintézkedésekre sem vagyunk hajlandók: „Minek kössem be a biztonsági övet, úgysem lesz semmi baj.”, „Hagyj békén a szűrővizsgálatokkal, úgyis csak a pénzlehúzás a célja mindegyiknek.”, „Nem szokom le a dohányzásról, a nagyapám is ivott és dohányzott egész életében, mégis kilencven évig élt.” A párkapcsolatunknak így lesznek részei a reménytelen csaták és partnerünk részéről a tehetetlenség érzése.

A kóros másokra irányultság sémái

Időnként az jelenti a nehézséget a kapcsolatunkban, hogy elveszettnek érezzük magunkat benne: nem tudunk hangot adni a véleményünknek, nem merünk nemet mondani, vagy kifejezni, ha valami bánt minket. Néha azért, mert úgy érezzük, a kapcsolat nem rólunk szól, fontosabb, hogy a másik elégedett legyen, máskor pedig egyszerűen félünk. Van, hogy meg tudjuk mondani mitől (például vitától, agressziótól, elutasítástól), máskor viszont csak zsigeri szinten érezzük, hogy jobb, ha mindezeket nem tesszük meg. E mélyről jövő, ösztönös viszonyulásunk jelzi, hogy az érzéseink egy olyan időszak lenyomatai, amikor azt szívtuk magunkba a külső jelzésekből, hogy nem árt minden idegszálunkkal inkább másokra koncentrálni, és ehhez képest a saját érzelmeink, akaratunk, szükségleteink csak másodlagosak. Egyszerűen nem érdekelte a környezetünket, mi is zajlik bennünk, vagy ha figyeltek is rá, nem fogadták el: lesöpörték, ha valamit szerettünk volna, érvénytelenítették az érzéseinket, vagy éppen büntettek minket, ha kiálltunk a véleményünk mellett. Talán minderre a szüleink sem voltak képesek másokkal szemben, így nem volt honnan megtanulnunk, miként is kell ezeket a dolgokat csinálni. Felnőttként végül nem is merjük elhinni, hogy igenis jogunk van mindezekhez, és már abban sem hiszünk, hogy ez bárkit is érdekelhet. Ennek következtében könnyen válhatunk önmagunkat mindig háttérbe szorító emberré (önfeláldozás séma), aki a következményektől rettegve inkább aláveti magát mások akaratának (behódolás séma), vagy éppen a másoknak való megfelelés vezérli folyamatosan (elismeréshajszolás séma).

- Önfeláldozás, behódolás és elismerés hajszolás sémák

A fenti három séma közös metszete, hogy mindegyik esetében a másoknak való nagyfokú megfelelési vágy áll a középpontban, aminek érdekében hajlamosak vagyunk háttérbe szorítani a saját igényeinket, elvárásainkat, érzéseinket. Nehézséget jelenthet az önmagunkért való kiállás, a nemet mondás, az ellenvélemény megfogalmazása, ahogy a rossz érzéseink kimondása is. Bár az ezek mögött meghúzódó mozgatórugók különbözőek lehetnek, a mechanizmus mindhárom séma esetében hasonló. Gyakran megfogalmazódik bennünk a kétség: van-e jogunk a másikra zúdítani a nehéz érzéseinket, a véleményünket, az elképzeléseinket, szabad-e mást akarnunk, mint a partnerünk, mondhatunk-e nemet olyan dolgokra, amiket nem szeretnénk. A három séma azonban sok tekintetben el is tér egymástól.

- Az önfeláldozás séma esetében fontos számunkra a partnerünk jólléte, azért sokmindenre hajlandók vagyunk, akár arra is, hogy önmagunkat háttérbe szorítsuk. Jó érzéssel tölt el minket, ha a másiknak szüksége van ránk, és örömet tudunk neki okozni. Nehezen mondunk nemet a kéréseire, ilyenkor bűntudat fog el minket, és önzőnek érezzük magunkat. Reménykedünk abban, hogy hozzáállásunk viszonzásra lel, és a partnerünk is hasonlóan bánik majd velünk, ennek azonban nehezen adunk hangot, mert úgy érezzük, hogy talán a másik terhére lennénk vele. Odaadás, kedvesség és gyakran konfliktuskerülés jellemez minket, amihez a partnerünk könnyen hozzászokik. Amikor ő szeretne kedvezni nekünk, dicsér minket, megtesz értünk valamit, szinte zavarba jövünk, annyira szokatlan számunkra ez a felállás. Ugyanakkor, ha ez a fajta kölcsönösség a kapcsolatból tartósan hiányzik, a düh is felütheti a fejét a társunk és saját magunk felé is, amiért nem merünk kiállni önmagunkért. Ezt a haragot sokáig magunkban tarthatjuk, mindaddig, amíg egyszer csak ki nem robban belőlünk. Az önfeláldozás séma jellemző lehet ránk, ha már gyermekként is volt olyan élményünk, hogy nekünk kellett gondoskodnunk a felnőttek jóllétéről. Túl hamar kaptunk tőlük felnőttfeladatokat, parentifikáltak (szülősítettek) minket. A másokról való gondoskodás belső kötelessége így a további életünkben is ösztönösen elkísérhet minket.

- A behódolás séma esetében inkább azért törekszünk arra, hogy mindenben megfeleljünk a partnerünknek, mert attól félünk, hogy ha nem így tennénk, az számunkra szörnyű következményekkel járna. Tarthatunk a fizikai vagy érzelmi bántástól, a másik fél elvesztésétől, a szeretet megvonásától, vagy bármitől, ami hatalmas büntetést vagy veszteséget jelentene nekünk. Azért szorítjuk háttérbe a kapcsolatban a saját vágyainkat, érzelmeinket, véleményünket, mert nem szívesen vállaljuk a fentiek kockázatát. Az elfojtott érzelmeink megmutathatják magukat fizikai vagy lelki betegségek formájában, de szintén nem ritka, hogy alkoholba vagy más függőséget okozó tevékenységbe fojtjuk azokat.

- Az elismeréshajszolás séma esetében folyton az a gondolat foglalkoztat minket, miként is vélekedik rólunk a másik. Vágyunk a partnerünk szeretetére, elismerésére, csodálatára, és ezért képesek vagyunk akár a végletekig is alkalmazkodni az elvárásaihoz, az ízléséhez. Ez akár odáig is vezethet, hogy a párkapcsolatainkban szinte kaméleonná válunk, és mindig olyannak mutatjuk magunkat, amire a partnerünk vágyik.

Természetesen ezeknél a sémáknál is felmerülhet az elkerülés lehetősége: ha nem engedünk közel magunkhoz senkit, vagy gyorsan kilépünk, amint a kapcsolat komolyra fordulna, megvédhetjük magunkat a sebezhetőséggel szemben. Ha pedig folyton lázadunk, és a kapcsolat csak a mi igényeinkről, elvárásainkról szól, akkor a túlkompenzálás révén igyekszünk kézben tartani a minket mozgató félelmeket.

A károsodott határok sémái

Kapcsolataink harmonikus működése szempontjából nem elhanyagolható kérdés az sem, mennyire tudunk alkalmazkodni és együttműködni a partnerünkkel. Tudunk-e felelősséget vállalni a tetteinkért és döntéseinkért, figyelembe vesszük-e azt is, amit a másik fél szeretne, vagy folyton csak a saját fejünk után megyünk, és azt tesszük, ami nekünk jó? Észrevesszük-e, amikor olyan dolgot várunk el a párunktól, amit önmagunkra nézve nem tartunk kötelezőnek – azaz belefutunk-e a kettős mércékbe? Végül nem árt, ha a saját érzelmeinket is képesek vagyunk mederben tartani, a megnyugtatást, érzelmi csillapítást nem folyton a társunktól reméljük, és azt sem engedjük meg magunknak, hogy a zaklatottságunkat folyton rázúdítsuk, és elvárjuk, hogy azt ő mindig csak némán eltűrje. Kölcsönös és harmonikus kapcsolatok ezen képességek és készségek nélkül nem jöhetnek létre. Talán nem meglepő, hogy ennek tanulása is már gyermekkorban elkezdődik. Amikor a kívülről kapott szabályok és keretek nem egyértelműek, túlságosan szélsőségesek vagy éppen következetlenek, esetleg a környezet sem képes a gyermeki érzelmeinket és egyéb állapotainkat megfelelően kezelni, nehezen várhatjuk el magunktól, hogy mindezek a későbbiekben zökkenőmentesen menjenek nekünk. Ilyen esetekben felnőttként is komoly nehézségeink lehetnek önmagunk irányítása, koordinálása (elégtelen önkontroll-önfegyelem séma), vagy a másokkal való együttműködés terén (feljogosítottság-grandiozitás séma).

- Feljogosítottság-grandiozitás séma

Ennek a sémának a jelenléte többféle módon nyilvánulhat meg egy párkapcsolatban, és a vele való együttélés nem egyszerű senki számára. Ilyenkor ugyanis gyakran gondolunk önmagunkra kivételes, másoknál különlegesebb, átlag feletti emberként – és elvárjuk, hogy ezt a partnerünk is elismerje. Azt kívánjuk, hogy nézzen fel ránk és csodáljon minket, ha pedig ezt nem kapjuk meg, az gyakran konfliktushoz vezet. Nem ritka a kettős mérce alkalmazása: a párunkat olyasmiért kritizáljuk, ami alól önmagunkat felmentjük, „nekem szabad, de neked nem” alapon. E gondolkodás mentén észre sem vesszük, hogyan lépünk át határokat, szegünk meg szabályokat, melyeket azonban másokon nagyon is számonkérünk. Nehezen viseljük a kritikát és az ellenvéleményeket, azokkal szemben vehemensen védjük magunkat. Időnként pont ez mutat rá arra, hogy nem feltétlenül olyan szilárd bennünk az önmagunkról alkotott nagyszerű kép – talán épp annak törékenysége áll e működésmód mögött. A szingliség választása a párkapcsolatok helyett, vagy éppen a már-már túlzásnak tűnő előzékenység, a túlzott alkalmazkodás és a másoknak való alárendelődés szintén utalhat erre a sémára, hiszen ilyenkor vagy annak túlkompenzálásával, vagy elkerülésével igyekszünk megküzdeni a mögötte meghúzódó nehézségekkel.