Bartha Ákos

Véres város

Fegyveres ellenállás Budapesten,
1944–1945

részlet

Budapest, 2022

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Bartha Ákos, 2021
© Jaffa Kiadó, 2021
Minden jog fenntartva!

Borítókép: Arcanum Digitális Tudománytár
Borítóterv: Hegyi Péter
Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu
ISBN 978 963 475 683 5
ISSN 2559-9666

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Prelűd

Szomorú vasárnap

Újratervezés

„Kár a gőzért, Endre!”

Bonyodalmak a túloldalon

Szépen szakítani

„Ha a finn ugor, a magyar miért nem ugor?”

Vulkántánc

Illegális kapcsolatok

Justitia grádicsain

Lázadás, felkelés, szabadságharc?

Zsidó ellenállás „majdnem minden vérontás nélkül”

A Magyar Nemzeti Felkelés Felszabadító Bizottsága

Árulók, provokátorok, kalandorok

A kommunisták akciógárdái

Álarcosbál életre-halálra

A KISKA létrejötte és felépítése

Angyalföld

Újpest

Zugló

Óbuda

VIII–IX. kerület

Belváros

Az utolsó óra

Rózsadombi „partizánok”

Prónay Különítmény Görgey Artúr Egyetemi Zászlóalj

Year Zero Budapesten

Ének a semmiről?

Felhasznált irodalom

Levéltári források

Forráskiadványok

Válogatott bibliográfia

Filmek

Jegyzetek

Rövidítések jegyzéke

A képek forrásai

Névmutató

„Az élet inkább harc, mint tánc – mondja Marcus Aurelius. De ez nem egészen biztos. Az élet legtöbbször nem is harc, hanem kínos keringés, a táncosok módjára, veszélyes helyzetek között, lábujjhegyen.”

Márai Sándor1

Prelűd

Szomorú vasárnap

„19-én vasárnap délelőtt ½ 11-kor megszólalt a telefonom. Egy jó barátnőnk […] felesége arról értesített, hogy »előkelő külföldi rokonaink váratlanul megérkeztek«” – így közölték Heltai Jenővel, az (egykor) ünnepelt íróval virágnyelven a német megszállás hírét.1 Bár Budapest lakosságát általában véve meglepetésként érte az esemény, a jól értesültek régóta számoltak ezzel a forgatókönyvvel. A Nagynémet Birodalomban dolgozó magyar munkások közt szociális missziót vezető Hőgye Mihály református lelkész már 1944 januárjában azt a hírt hozta Budapestre: „a legfelsőbb politikai szinten is megtörtént a döntés, hogy Magyarországot megszállják a németek”.2

Valójában Adolf Hitler német kancellár még ennél is korábban, 1943 szeptemberében adott utasítást a megszállás előkészítésére, majd az akció irányítására is megtalálta a megfelelő embert Maximilian von Weichs tábornagy, a délkeleti hadszíntér főparancsnoka személyében. Döntését hadászati és gazdasági megfontolások és nem utolsósorban a magyar kormány nyugati szövetségesekkel folytatott béketárgyalásai motiválták. A német haderő főparancsnoksága (Oberkommando der Wehrmacht, OKW) által kidolgozott „Margarethe” terv Magyarországot három zónára osztotta: 1. Nyugat-Magyarország (Budapesttel), 2. Kelet-Magyarország (a Tiszától délre és keletre), 3. Északkelet-Magyarország (a Tiszától északra). Mivel a hadi helyzet a németek szempontjából folyamatosan romlott, 1944. február végén az OKW kiadta a részletes utasításokat, majd megkezdődött a kijelölt csapatok összevonása. A magyar katonai vezetés érzékelte ugyan a határ menti csapatmozgásokat, sőt szövetségesét számon is kérte emiatt, katonai intézkedést mégsem foganatosítottak Budapesten. Március 11-én dőlt el a bevonulás végleges időpontja, másnap pedig Hitler aláírta a végrehajtást elrendelő hadműveleti utasítást. Még ekkor sem volt biztos, hogy az akciót „evolúciós úton”, vagyis a magyar államfőt, a fegyveres erőket és a rendvédelmi szerveket pozícióikban hagyva bonyolítják le.3 Végül mégis ez történt, köszönhetően egy rendkívül ambiciózus, tehetséges és a cinikusságig pragmatikus gazdasági szakembernek. Az illető, Edmund Veesenmayer, 1943 decemberében kelt, bicskanyitogató kitételekkel terhelt jelentésében azon a véleményen volt, hogy ideje megszüntetni Magyarország „önállóskodásának állapotát”.4 Veesenmayer akaratát a harcias tábornokok ellen is érvényesíteni tudta, és sikerült megszereznie a német diktátor jóváhagyását elképzeléseihez. Ekképpen a Klessheimből Budapestre tartó, trükkökkel késleltetett kormányzói vonaton – a Turánon – már mint Magyarország teljhatalmú birodalmi megbízottja és követe mutatkozhatott be Horthy Miklósnak, aki Hitler meghívására utazott ki tárgyalni a Salzburg melletti kastélyba március 17-én.5

A küldöttség visszaérkezése után, március 19-én megtartott koronatanácson jól látta Magyarország „Legfelsőbb Hadura”: a németek azért csalták ki Klessheimbe, „hogy az ellenállást ne tudjam megorganizálni és elrendelni. Talán jobb volt így, mert nagyon sok vérbe és talán hazánk elvesztésébe került volna” – győzködte magát utólag Horthy Miklós, jóllehet az ellenállást az utolsó napokban aligha lehetett volna eredményesen „megorganizálni”.6 A német megszállásról írt eddigi utolsó monográfia szerzője szerint „az ellenállás katonailag nem lett volna teljesen kilátástalan, ha március 14-éig tettek volna előkészületeket”.7 Sőt, dálnoki Veress Lajos altábornagy, a IX. hadtest parancsnoka még a március 19-ei ellenállást sem tartotta céltalannak. Ő maga hozzá is látott az előkészületekhez: elrendelte csapatai mozgósítását, és várta a Honvéd Vezérkar főnöke, vitéz Szombathelyi Ferenc vezérezredes parancsát. Március 19-én kora hajnalban meg is érkezett a parancs Szombathelyi helyettesétől, Bajnóczy József vezérezredestől – ez azonban nem az ellenállásról, hanem az ellentámadás megtiltásáról szólt.8 Bajnóczy parancsa ugyanakkor nem jutott el minden alakulathoz. Újvidéken, a péterváradi Duna-hídon a 16. határvadász zászlóalj fél órán át harcolt a német csapatokkal. Bizonyosan tudható, hogy az összecsapások nyomán mindkét oldalon több sebesült volt, Marancsik Pál tartalékos honvéd pedig elesett. „Egyes adatok szerint Budaörsön, Győrött, Sopronban és Székesfehérvárott is történt ellenállás.”9

A lokális konfliktusok azonban nem szélesedhettek egységes ellenállássá, mivel a kormányzati körök nem konfrontációs politikában gondolkodtak. Kállay Miklós kormányfő – Romániához vagy a néhai Csehszlovákiához hasonlóan – emigráns képviseletet igyekezett előkészíteni „legitim kormányzati tényezőkkel”,10 miután egyre távolabb került a remélt forgatókönyv: Magyarország angolszász erőkkel történő megszállása. Erre vajmi kevés esély mutatkozott 1944 tavaszán. Az USA európai politikájának fókuszába 1943 késő nyarától már biztosan nem a balkáni vonal, hanem a normandiai partraszállás előkészítése került, a háborús taktikázásba pedig akár a magyar kiugrási tapogatózások bátorítása és ezzel a kalkulálhatóan jelentős német haderőt lekötő német megszállás kiprovokálása is beleférhetett. Mégsem ez volt a döntő érv, amint az már a dátumokból is látható. Hiszen csak napokkal a megszállás időpontjának kitűzése után, március 15-én indult útnak Brindisiből a vélt provokáció kapcsán sokat emlegetett Veréb-misszió. A Florimond Duke amerikai ezredes által vezetett, tisztázatlan célokkal megbízott csoport másnap ért földet ejtőernyőkkel a Muraközben.11

A németek március 18-án 22 órakor hajtották végre a Margarethe hadművelet kezdőpontját jelző „Trójai Faló” fedőnevű akciót. Vasúti szállítás közben, Bicske és Ceglédbercel térségében felrobbantották önmaguk előtt a pályatestet, majd kivagoníroztak és virradatra a fővárosba értek. Mindeközben, hajnali 4-kor a megszállók főerejének négy csoportja is átlépte a határt, hogy elfoglalják az 1. és a 3. zónát. A hadműveletben részt vett német erőket 100 ezer főre becsülhetjük.12 Kállay Miklós miniszterelnök még az éjszaka folyamán utasította Éliássy Sándor budapesti rendőrfőkapitányt, hogy tegye meg „a szükséges intézkedéseket”. „Azonnal készenlétbe helyeztem a budapesti rendőrség fegyveres és egyéb szolgálatot teljesítő összes tagjait” – emlékezett Éliássy, akivel hajnalban Keresztes-Fischer Ferenc belügyminiszter már azt közölte, hogy miután „a magyar hadsereg ellentállást nem fejtett ki, a már lehetetlennek látszó ellentállást mellőzni kell, s udvariasan kell velük [a németekkel] bánni”. Mivel Éliássy saját fegyveres legénységi létszámát mindössze 5500 főre becsülte, utólag is egyetértett a döntéssel.13 Keresztes-Fischer pedig végül ejtette a „zsidóság fegyverbe állításának a tervét” is, miután a hitközség vezetője, Stern Samu erről lebeszélte.14

A magyar honvédség azért nem mozdult, mert a Klessheimből hazafelé tartó Szombathelyi vezérezredes – értelmetlennek tartva az ellenállást – a bevonuló német csapatok barátságos fogadásáról rendelkezett. Véleményét osztotta a Budapesten tartózkodó Kállay Miklós miniszterelnök is, aki végül elvetette mind az ellenállás, mind pedig a kormány Tiszántúlra költöztetésének kockázatos tervét. Mindeközben a Hitlerrel botrányos jelenetektől sem mentes, fárasztó tárgyalásokat folytató idős kormányzót nem lehetett elérni, mert miután a Turánon kianekdotázta magát – elaludt.15 Lényegesen jobb kondícióban voltak a németek, akik Budapestre érve rögvest megszállták a rendőr-főkapitányság épületét, a fővárost körülzárták,16 a főbb stratégiai pontokat pedig felügyeletük alá vonták. A magyar katonákat nem fegyverezték le, ám korlátozott idejű zárlatot rendeltek el a laktanyákban, emellett rögtön megkezdték az ellenségesnek vélt közszereplők magyar jog szerint törvénytelen lefogatását is.17 Mindezt „védőőrizetnek” (Schutzhaft) nevezték, ami a Harmadik Birodalom bevett intézménye volt.18 Budapesten egyedül a magyar királyi testőrség tartóztatta fel érdemben az SS tagjait, akik sem a Sándor-palotába, sem a Királyi Palotába nem tudtak behatolni.19 „Amikor reggel ½ 7 felé mi felérkeztünk a Várba, ott sokfelé gépfegyverek álltak, kénytelenek voltunk visszafordulni” – emlékezett Alfred Trenker SS-Obersturmbannführer, akinek parancsa volt a magyar kormány tagjainak és más fontos közéleti személyeknek az őrizetbe vételére.20 A németek nem erőltették a nyílt konfliktust, így – lélekjelenlétének és határozottságának köszönhetően – Bethlen István egérutat nyert, Kállay Miklós miniszterelnök pedig másnap a török követségre menekülhetett.

A mauthauseni koncentrációs tábor SS-részlegén hétszáz főt treníroztak a Margarethe hadműveletre.21 Az itt eligazított, majd Magyarországra küldött német rendvédelmi szervek élén Otto Winkelmann állt, március végétől mint Höherer SS- und Polizeiführer in Ungarn.22 Neki jelentett Hans-Ulrich Geschke rendőr ezredes, aki korábban a prágai Gestapo főnökeként edződött, például a Lidice nevével összeforrt (valójában több települést érintő) tömeggyilkosság megszervezésében. Geschke 5–600,23 más forrás szerint 800 fős stábbal érkezett Magyarországra, ahol állítólag egy Waffen-SS zászlóaljat is alá rendeltek.24 Április közepétől hivatalosan is ő lett a magyarországi biztonsági rendőrség (Sicherheitspolizei, SIPO) és a biztonsági szolgálat (Sicherheitsdienst, SD) erőinek a parancsnoka (Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD, BdS).25 A budapesti letartóztatásokat eleinte Trenker említett különítménye végezte, a Birodalmi Biztonsági Főhivatalt (Reichssicherheitshauptamt, RSHA) vezető Ernst Kaltenbrunner SS-Obergruppenführer listája alapján. A rövid időre szintén Budapestre érkező Kaltenbrunner az SD budapesti ágenseitől kapta a neveket.26 A budapesti KdS (Kommandeur der Sicherheitspolizei und des Sicherheitsdienstes) létszámát illetően 30 és 300 főt is olvashatunk a szakirodalomban.27

A számbeli bizonytalanságok a megszálló erők „kompetenciakáoszából” is fakadhatnak, 28 amit a német és a magyar rendvédelmi szervek hatásköri tisztázatlansága súlyosbított. Jellemző, hogy Baky László, a Belügyminisztérium államtitkára nem is tartotta lehetségesnek „szigorúan körvonalazni a német és magyar hatóságok jogkörét”.29 Megesett például, hogy francia hadifoglyokat a SIPO „felkérésére” vettek őrizetbe magyar csendőrök.30 A magyar rendőrséget német összekötők révén az SS felügyelete alá helyezték – parancsnokaik a főkapitánysági jelentéseket és napi összesítőket is megkapták. A magyar rendőrség állománya nagy többségében nem volt sem német-, sem nyilasbarát, néhány személycserével mégis át lehetett állítani a szigorú alá- és fölérendeltségi kötelmeket tiszteletben tartó legénységet.31 A kialakuló karhatalmi káoszt fokozta, hogy a magyar hatóságok egymással is rivalizáltak. A katonaként szolgáló Kállai Gyulát a laktanyazár feloldása után saját otthonából állíttatta elő a magyar rendőrség (állítólag német intencióra) a rendőr-főkapitányságra, hogy aztán néhány nappal később katonai járőr kísérje vissza a kommunista aktivistát a Ferenc József laktanyába.32 Előfordult az is, hogy a német–magyar súrlódások a tettlegességig fajultak. 1944. március 27-én Zoltánfy Imre próbarendőr intézkedett a németekkel szemben „viselkedésük miatt”, május 29-én pedig Hantosi János és Rónaszegi János rendőrök már a fegyverüket is használták Soroksáron Schäfer Mihály SS-katonával szemben. Az alighanem helyi illetőségű „népi német” katona ugyanis a „»nem vagytok ti senkik« kifejezést és bizonyos trágár szavakat” intézett hozzájuk.33

Bár a németek budapesti bevonulása komolyabb ellenállás nélkül zajlott le, mégsem volt teljesen békés esemény. Tabáni otthonában fegyverrel állt ellen az erőszaknak Bajcsy-Zsilinszky Endre, akit lövésektől sebesülten hurcoltak el támadói. Nem ő járt a legrosszabbul. A Magyar–Lengyel Menekültügyi Bizottság helyiségeire rátörő németek géppisztollyal lőtték agyon Jan Kołłątaj-Srzednicki orvostábornokot, Teofil Kandefer orvos hadnagyot, Sikorska vöröskeresztes ápolónőt és valószínűleg egy lengyel hadirokkantat is.34 A németek megszálltak lapszerkesztőségeket, pártszékházakat és egyesületi központokat is.35 Nagy számban vetettek rabságba magyar polgári politikusokat és szociáldemokratákat, valamint külföldi állampolgárokat. A több tucat névtelen lengyel (illetve francia, olasz, angol, amerikai, belga stb.) áldozat mellett olyan fontos – magyar politikai kapcsolatokkal rendelkező – személyeket is elhurcoltak, mint a baloldali szocialista Stanisław Leon von Opoka-Löwenstein, az emigráns lengyel kormány magyarországi megbízottja, Edmund Fietowicz vagy éppen Henryk Sławik.36 Később horogra akadt Antall József belügyminisztériumi osztálytanácsos is, aki 1943 nyarától a fent nevezett urakkal, továbbá André Adolphe Hallier francia katonai attaséval, Popovits Milán Délvidékről behívott szerb nemzetiségű országgyűlési képviselővel, valamint – többek között – Barankovics Istvánnal, Szakasits Árpáddal és Bajcsy-Zsilinszky Endrével tervezgette a németellenes fegyveres ellenállást.37 Az embervadászat az elkövetkező hetekben is folytatódott. Feltűnően nagy volt a lengyel elhurcoltak száma, rájuk Krakkóból és Varsóból érkező specialisták vadásztak. A Moszkvához hű kommunista „vonal” részéről ugyanakkor jó ideig csak röplapok kerültek kézre Budapesten, illetve egy pórul járt röplapozó.38 Nem is lehettek sokan. A Komintern 1943-as feloszlatása után a magyar hatóságok által szinte teljesen szétvert Kommunisták Magyarországi Pártja feloszlott, majd a Magyarországon működő vezetőség létrehozta a népfrontos alapra helyezkedő Békepártot. Döntésük – amelyet a moszkvai kommunista emigráció utóbb hevesen bírált – kiváló politikai érzékre vallott. Névválasztásukkal ugyanis a magyar társadalomban egyre nagyobb teret nyerő békevágyat igyekeztek magukhoz csatornázni, ami utóbb lehetővé tette számukra, hogy a honi ellenállást saját szempontjaik szerint tematizálják.

A németek nemcsak ügynökökre és ügybuzgó helyi informátorokra, hanem a magyar államapparátus egy részére is számíthattak a tisztogató munkában, jóllehet ez az együttműködés sem volt súrlódásoktól mentes. Mindenekelőtt a Hain Péter vezette, március végén felállított Állambiztonsági Rendészet detektívjei voltak lelkesek, akik a németekkel szorosan együttműködve korábban elképzelhetetlen szörnyűségek helyszínévé tettek néhány csendes svábhegyi szállodát. Vidéken sem volt jobb a helyzet. Belügyminisztériumi rendelet kötelezte a főszolgabírókat az „állambiztonsági és közbiztonsági szempontból veszélyes baloldali személyek” internálására,39 a rendvédelmi erőket pedig a szökni próbáló „zsidók” letartóztatására. Csendőrségi utasítások szerint a liberálisokat, az angolbarátokat, a kisgazdákat és a parasztpártiakat meg kellett figyelni.40

A megszállók az Afrikakorps maradványaiból átmentett, homokszínű autóik mellett a pesti rakparton gyülekeztetett taxikat és „megbízható taxisofőröket” is bevetettek, hogy már a megszállás első napján begyűjthessék legértékesebb foglyaikat.41 Bár sikerük – köszönhetően a Kállay-kormányzat egyes tagjai által indított riadóláncnak – részleges volt, egy hét alatt így is körülbelül tízezer személyt fogtak le magyar rendvédelmi erők közreműködésével országszerte (közel harmadukat tartották számon zsidóként). Huszonnyolc parlamenti képviselő és közel félszáz közéleti személy jutott rabsorsra.42 A politikai formációk közül főképp a Kisgazdapárt (FKgP),43 a Szociáldemokrata Párt (SZDP) és a zsidó szervezetnek tekintett Polgári Szabadság Párt került a németek célkeresztjébe. A képviselők lefogása preventív céllal, megfélemlítő jelleggel és kissé esetlegesen történt.44 Összességében a politikai okokból lefogott, majd a németek által koncentrációs táborba hurcolt magyarok száma jóval nagyobb, mint ahogyan az a köztudatban él. A német megszállás alatt a Gestapo „ezrével tartóztatta le azokat, akik a lehetséges ellenállásban szerepet játszhattak volna”: katonatiszteket, rendőrfelügyelőket, párt- és szakszervezeti vezetőket, papokat, újságírókat, gazdasági kulcsembereket, politikusokat, minisztereket, sőt miniszterelnököket,45 hasonlóképpen – csak éppen gyorsabban –, mint hat évvel korábban a „testvéri” Ausztriában, ahol húszezer embert fogtak le az Anschlusst követő első hónapban.46 Az osztrák fővárosból nézve ugyanakkor a tízezer fogoly nem is mondható kiemelkedően magas számnak, hiszen 1944 márciusában – vagyis az Anschluss után hat évvel – egyedül Bécsben 2656 embert tartott fogva a Gestapo (egyéb megtorlóintézkedések mellett).47

Geschke törzsének fogdája, a svábhegyi Kis Majestic szálló 1940 körül

Jegyzetek

1Márai 2006, 188.

Prelűd

1Heltai 2017, 528.

2VERITAS TKIL OHA, 460. Interjú Hőgye Mihállyal. Készítette Csicsery-Rónay István, 1992, 33.

3Ránki 1978, 95–124; Ravasz [2003].

4Veesenmayer levele Steengracht külügyi államtitkárnak. Berlin, 1943. december 14. http://www.bibl.u-szeged.hu/bibl/mil/ww2/doksi/ng5560.html (Utolsó letöltés: 2021. szeptember 20.)

5Veesenmayer magyarországi hatalmához: Pritz 2021, 215–240. Veesenmayer mindössze két évet töltött börtönben 1945 után, majd az üzleti életben ért el szép sikereket. Békésen élt darmstadti otthonában 1977-ben bekövetkezett haláláig. Klee 2003, 637–638.

6MNL OL K 27., 11. Jegyzőkönyv az 1944. március 19-i koronatanácsról.

7Ránki 1978, 110.

8Dálnoki Veress 1970, 160–161. Kisbarnaki Farkas Ferenc vezérezredes is mozgósított (majd a „Kárpátok gerincére” irányította a debreceni VI. hadtest rendelkezésre álló seregtesteit). Kisbarnaki Farkas 1952, 7–9. Március 24-én a Tiszától keletre eső területeken a német haderő katonai közigazgatást hozott létre az ott lévő magyar haderő alárendelésével. Fóris 2017.

9Végső 2021, 159.

10Joó 2020, 255–258.

11A német hírszerzés és kémelhárítás (1945 után amerikai szolgálatba álló) régióbeli vezetője szerint ők már a misszió szándékáról is értesültek. Höttl 1997, 242–243. Ebben az esetben viszont érthetetlen, Hitler miért lett volna a „plafonon”, miután értesült a Veréb megérkezéséről. Höttl egyik interjúját idézi: Peterecz 2012, 256; Borhi 2015, 71–72.

12Ravasz [2003].

13BFL XXV. 2.b 1946/4946, 28–31. Éliássy Sándor levele Péter Gábornak. 1946. március 19.

14Kállay 2012, II., 193; Komoróczy 2012, 659.

15Simonffy 1981, 55–59, 63, 72; Hitler’s Interpreter 2016, 263.

16MNL OL K 27., 16–17. Jegyzőkönyv az 1944. március 19-i minisztertanácsról.

17Ravasz [2003].

18Szita 2014, 84.

19Lázár Károly visszaemlékezései 2007, 57.

20Idézi: Bokor 1982a, 88. Vö. Uo., 84.

21Fritz 2021, 433.

22Magyarország a második világháborúban 1997.

23Kádár–Vági 2010.

24Dieter Wisliceny nürnbergi vallomásának kivonata. Közli: Braham 1963, 925.

25Ungváry 2019a, 97–100.

26Bokor Péter: Halálos karácsony. Népszabadság, 1992. december 23., 11.

27Ungváry 2019a, 98; Szita 2014, 82.

28Kádár–Vági 2010. Lásd továbbá: IfZ ZS-429/2-1, 116. Wilhelm Höttl: Die Einziehung des Jüdischen Vermögens in Ungarn in der Zeit vom März 1944 bis zur Besetzung Ungarns durch die Rote Armee.

29Baky László: Irányelvek a magyar hatóságok és a német fegyveres erő és rendőrség alakulatai közötti együttműködésre. Budapest, 1944. április 19. Közli: Fóris 2017.

30A pécsi IV. csendőrkerületi parancsnokság távirati jelentése. 1944. június 14. Lagzi 2016, 493.

31Varga 2015, 219.

32Kállai 1980, 525–539.

33BFL VI. 13.b. Fegyelmi iratok 1920–1944. 155. doboz, 589/1944 és 895/1/1944.

34Kapronczay 2019, 97. OMSZ KGM – E[set]n[apló]., 1944. március 3. – április 5. 1944. március 21., 8. eset. Szita 2014, 88.

35Pintér 1975, 266.

36Korabeli jelentésekhez: Braham 1963, 540–562.

37Id. Antall 1997, 163–169.

38Hollós 1971, 387–388.

39Az 5999/1944. VII. res. BM számú rendeletet idézi: Beránné–Hollós 1977, 408.

40Veszprémy 2019, 121; Veszprémy 2020, 41.

41Bokor 1982a, 89. A nevesebb foglyokhoz: Ránki 1978, 130–131, 154–155.

42Szita 2014, 84–86, 99–109; Kriegstagebuch 1961, 233–238. Veesenmayer április 28-án már 8225 egyéni akciókban lefogott zsidót jelentett Berlinnek. Veesenmayer távirata Ritternek. 1944. április 28. Közli: Braham 1963, 560.

43Az 1944-es iratok nem egységesek a párt nevét illetően. Könyvünkben a közismert rövidítést használjuk.

44Püski 2016, 341–345.

45Védőőrizet. Rendezte: Tóth Péter Pál. Szerkesztette: Filep Tamás Gusztáv. 2020, 1–3 p.

46Bruckmüller 2019, 537.

47DÖW GESTAPO Wien Tagesraporte 01.03.1944 – 28.04.1944, o. n. Statistik der Staatspolizeileitsstelle Wien für den Monat März 1944.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0