Az Erowmanix--füzetek 2. része

Mia Frances: A Szívkirálynő mindent visz

Hungarian edition © Mia Frances 2024

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Könyvek Sorban kiadó felelős ügyvezetője

ISBN (pdf) 978-615-6585-15-8

ISBN (epub) 978-615-6585-16-5

Szöveggondozás: Virágh Máté

Borítótervezés és e-book-előkészítés: Szabó Borka

Borítófotó: Shutterstock

konyveksorban@gmail.com

www.robinowrightly.com

https://moly.hu/alkotok/mia-frances

Ez a romantikus-erotikus kisregény-sorozat egymástól független részekből áll, így külön-külön olvasva is élvezhető. Ha szereted a zsánert, gyűjtsd össze mindet!

Ismertető

Egy ország vezetése sokszor nagyon nagy kockázatokkal jár, ezt jól tudja Sophie Nace, Lavinia első asszonya is. A demokratikus miniállam köztársasági elnöknője mindjárt egy komoly problémával találja szemben magát: egy brit titkosügynök, Glen Stone MI6-es hírszerző meg akarja kaparintani a lavinok nemzeti kincsét, és ezért nem rest bevetni bármit, amit az eszköztárában talál. Nem számít, mit tesz ezzel tönkre – egy nő szívét vagy akár egy egész népet…

„Álljunk már le! Azért én mégiscsak egy ország első embere vagyok, ő pedig egy másik állam hírszerzője. Ez nem egy újabb 007-es mozi!”

Szerelemben és háborúban tényleg mindent szabad?

Meddig mehetsz el, „mondd, James”, mondd”?

Ki menti meg Laviniát, ha már minden elveszett?

„Az elnöknőtől ez az asztal választotta el csupán, és ő még mindig a jegyzetfüzetébe írogatott lázasan. Megbabonázva bámulta a tevékenységet, és úgy álldogált ott megint, mint kamaszfiú korában az iskola igazgatói irodájában. Csak akkor nem kívánta ennyire azt, aki az asztal másik végén ült.”

Két ország találkája

Amikor Sophie felnézett a hajóra, magában már minden lehetséges módon igyekezett elképzelni azt az embert, aki éppen készült keresztbe tenni neki. Előre felkészült azzal, hogy mit fog majd mondani és hogyan fogja kezelni az ügyet: a szokásos diplomata üzemmódban.

– Jó napot! – hallott meg maga fölött egy angol akcentusú férfihangot, majd csatlakozott hozzá a tulajdonosa is.

– Ön… Mr. Stone? – érdeklődött a nő gyanakodva.

Nem pont így képzelte el. Egy zömök, vörösesszőke, világoskék szemű, tejfölbőrű és szakállas-szőrös hajóskapitányt vizionált maga elé a neve alapján – Glen Stone –, ehelyett teljesen más benyomást szerzett. Egy magas, barna hajú, természetesen izmos testalkatú, nála talán kicsivel fiatalabb, meghatározhatatlan szemszínű, markáns arcvonású, de mégis helyes férfit látott.

Azt várta, hogy a férfi egyből ellenszenves lesz és jogosan utálhatja majd, de ehelyett egy elsőre szimpatikus arc mosolygott le rá a fedélzetről. Fenébe! Így sokkal nehezebb lesz visszazavarni a tengerre… De ez is csak egy komplikált helyzet, amit meg kell oldanom!

– Szép jó napot! – folytatta tovább angolul az idegen. – Kívánja megtekinteni a hajómat? – Glen a kérdést azért magázó módban intézte, hogy megadja a tiszteletet a magas politikai tisztségben álló hölgynek.

A férfi is megnézte magának a mólón álldogáló Sophie-t. A nő nem érkezett egyedül. A nála jóval fiatalabb testőrét és a titkárát Stone rögtön unalmasnak találta, így inkább a közöttük feszengő, fiatalos külsejű, de nyilván hozzá hasonló korú asszonyt bámulta meg. Milyen csinos, ahhoz képest, hogy politikus – jegyezte meg magában, de ennek nagyobb jelentőséget nem tulajdonított, lévén majdnem minden asszonyba belelátta a szépet, és hasonlóan majd’ minden politikust gyűlölt. Egyre inkább csak azon járt az agya, hogy: Az a tény, hogy ő ennek a kis zsebkendőnyi országnak a köztársasági elnöke, az nehezíteni vagy könnyíteni fogja a szerződés menetét?

Miután mindannyian feljutottak a fedélzetre, letudták a kötelező köröket.

– Méltóságos asszonyom – kezdeményezett a vendéglátó, és illedelmesen kezet csókolt Mme Nace-nak. – Glen Stone, MI6. Fáradjanak beljebb!

Sophie kényszeredett mosollyal nyugtázta ezt a szerinte nyilvánvalóan szexista, elavult kulturális csökevényt. Bezzeg, ha férfi lennék, kapnék egy erős ujjszorítást, nem egy ilyen lanyha lekezelést! Csak határozottan – intette magát gondolatban –, mert ez egy dörzsölt alak lehet, te pedig politikus vagy, ki kell bekkelned a játszmáit!

– Mr. Stone – erőszakolt ki mégis egy határozott kézfogást, hogy csak úgy ropogott belé az angol keze.

Azt a rohadt! Ez nem semmi nő! – méltatta Glen elméje a bátor tettet. Első benyomásra tehát megkedvelte Mme Nace-t, ugyanakkor valamiféleképpen tartani is kezdett tőle.

Gyorsan bevetette minden sármját és vendégszeretetét, azzal gyorsan beljebb invitálta a hármas küldöttséget a fedélközbe.

– Mit adhatok inni? – készségeskedett a bárpult mellett, amíg Sophie testőre és titkára felderítették szemmel a terepet, az elnöknő pedig helyet foglalt az egyik kényelmes bőrfotelben.

– Térjünk a tárgyra, Mr. Stone – szólalt meg kimért kacérsággal Mme Nace. – Ön ki akarja rabolni az országomat, amit én minden erőmmel meg fogok akadályozni.

Ez a mondat csaknem padlóra küldte a brit hírszerzőt, aki „tengeri medvének” állt. A most egyszeriben álnoknak gondolt nő egyenest kikiáltotta a kétszemélyes háborút. Na mi van, ez a békazabáló kis zsebkirályság hadba kerül az Egyesült Királysággal? – ironizált Glen az elméjében idegesen, és zúgni kezdett a füle, ahogy a magasba szökött a vérnyomása. Becsapva érezte magát, csaknem jogosan, és a sarokba szorítósdit amúgy sem szívelhette.

– Azért ez egy kicsit erős megfogalmazás, méltóságos asszonyom! – köszörülte meg a torkát, ahogy kiszáradt és eltompult a hangja. – Hagyományos üzleti modell alapján megszervezett adásvételt bonyolítanék le, ha megengedi.

Milyen pimasz! – fortyant fel gondolatban Sophie. Kitoloncoltassam? Á, Isten őrizz! Nem akarok én bonyodalmakat James Bondékkal…

– És mégis ki engedélyezte ezt, ha én nem? – állt bele a szócsatába.

Akkor érkezett meg az ötödik „kerék”, akire a politikusnő kifejezetten számított is. Nehézkes léptekkel kopogott végig a fedélzeten, majd a lépcsőn lesétálva köszönt be hozzájuk, mikor leért. Alexandre Carlipintos! Már rég menesztenem kellett volna!

A középkorú, kissé elhízott férfi a Nace-kabinet külügyminisztere volt. Előszeretettel próbált meg olyan döntéseket végignyomni a kormányon, amelyeket a köztársasági elnöknőnek rendre meg kellett vétóznia. Carlipintos meglehetősen nyitott volt az alternatív import és pénzügyi megoldások irányába, szemben a sokkal hagyományszeretőbb és konzervatívabb országvezetővel.

– Mit jelentsen ez, Alexandre? – vonta kérdőre a külügyminisztert Sophie. Egymás között voltak, megengedte magának a közvetlenebb megszólítást. Meg már úgyis minden mindegy volt. Ez a bolond eladja a hazáját! Hova toloncoljam ezt a szerencsétlent? Végeztessem ki?! Amióta EU-tagállam vagyunk, ez végképp elavult lett…

– Elnökasszony, kérem – szabadkozott a megszólított. Hamar kerítettek neki is egy ülőhelyet, annyira kifulladt a hajótestre mászástól. – Ön is tudja, hogy… Lavinia tőkeinjekcióra szorul, amire minél előbb sort kell keríteni. Mivel belföldi forrásokra nem igazán hagyatkozhatunk, a külföldi tőkeerőt kell megcéloznunk. Azt pedig…

– Silence, Alexandre! – reccsent rá franciául Sophie, mert végtelenül felbosszantotta politikustársa süket dumája.

Pontosan tisztában volt vele, hogy szeretett miniállamuk, Lavinia komoly likviditási gondokkal küzdött, konkrétan az államcsőd felé robogott teljes gőzzel.

A miniszter szót fogadott, úgy tűnt, belátta, jobban teszi, ha inkább hallgat. Tetemre hívták, és most maximum mérlegelheti a további karrierlehetőségeit, ha nem kerül helyette börtönbe egész életére.

– Maga a hátam mögött és az ország érdekei ellenében próbált eladni egy nemzeti kincset! – szikrázott fel felettese szeme. – Mégis mit képzelt? Hogy nem jövök rá? Hülyének néz engem?!

– Távol álljon tőlem, méltóságos asszonyom! – rebegte kétségbeesve Carlipintos. – Pont, hogy igyekeztem Lavinia érdekeit…

– Fogja be a száját! – sikoltotta kitérve a diplomatikus stílusából Sophie, mert már érezte, hogy elvesztette a csatát. Az utolsó vérig harcolnia kell, de kezéhez közel tarthatja már a fehér kendőt.

Glen idegeit kezdte felőrölni a meddő vita, és passzív agresszióval reagált:

– Most, hogy sikeresen elriasztottuk a cápákat a kikötőből, rátérhetnénk az üzletre?

– Nem lesz semmiféle üzlet, uram! – állt fel Mme Nace fenyegető tartással, mert annak ellenére, hogy egy fejjel alacsonyabb volt Stone-nál, még mindig ő volt a rangidős. – A műtárgy nem eladó! Felszólítom, hogy huszonnégy órán belül hagyja el Lavinia felségterületét!

Az angol megint kezdett szédülni, de nem tudta, hogy a hirtelen fellépő stresszhatás, vagy a nő kegyetlenül erős kisugárzása okozta-e. Mielőtt eluralkodtak volna rajta a férfias érzelmek, hátralépett egyet és elővette a híres brit hidegvérét.

– Elhagyom, de csakis üzletkötés után – suttogta vérfagyasztóan nyugodt hangon. – Emlékeztetném, hogy az Egyesült Királyság már nem az Európai Unió része, ezért nem kívánnék diplomáciai bonyodalmakat egyik országnak sem. Azt hiszem, bőven elég a világnak két háborús konfliktus a közelben.

A lavin-francia nép leánya azonban inkább a monegaszkok vérmérsékletével bírt, így Sophie elvörösödött az idegességtől. Ó, hogy akadna a torkodon a teafilter!

– Ha annyira üzletet szeretne kötni – nyelte le a mérgét –, illendő lenne árat ajánlani. Én pedig, mint Lavinia első felelős embere, majd eldöntöm, mit adok érte cserébe!

Az első tárgyalás

Ennyiben maradtak, aztán este, a megbeszélt időpontra engedték magukat a Nace-palotába vitetni. Így hívták az elnöki és kormányzati főhadiszállást, mivel eredetileg valóban egy palota volt. Mielőtt Sophie-t demokratikus formában, a népe megválasztotta volna köztársasági elnöknek, itt hercegek laktak, a Nace-ház leszármazottaiként. A legifjabb lemondott az arisztokrata privilégiumairól, illetve minden politikai-diplomáciai tudást és tapasztalatot megszerzett ahhoz, hogy hiteles „államnő” lehessen. Ő maradt az egyetlen, tulajdonképpen az utolsó Nace – miután a szülei és a testvére is meghaltak rákban, gyermekei pedig nem születtek, mivel férjhez sosem ment –, és már negyvenhat éves is elmúlt. A kihalás szomorú sorsa várt tehát erre a névre, hiszen hiába volt még pár unokatestvére, ha azokat már Grimaldiknak hívták, és a nem messze fekvő Monaco területén éltek. Persze nem igazán tartották a kapcsolatot, így rájuk sem számíthatott Lavinia népe.

– Elnökasszony! – szakította ki búskomor révedezéséből egy kellemesen búgó hang.

– Hívjon csak Sophie-nak – legyintett lemondóan a megszólított.

– Sophie, emlékeztetném az ígéretére: ön elad nekem valamit a pénzért cserébe, ha már az eredetileg megbeszélt műtárgyat nem vehetem meg – vágott Glen kihívóan a dolgok közepébe.

– Azt ígértem, ha ön mond egy összeget, én eldöntöm, adok-e érte valamit – ébredt fel a politikus az asszonyban.

Stone elégedetlenül mordult fel, mint aki tisztában van azzal, hogy így majd sokáig elhúzódik ez a tárgyalás.

– Kétszázezer angol font, első körben – terített végül kártyát a brit hírszerző. – Mert lehet szó még egymillió amerikai dollárról is, azonban akkor ragaszkodnék az eredeti lavin műtárgyhoz.

Egy percig néma csendbe burkolóztak mind a ketten.

– Eugene – szólt hirtelen az okoskarórájába Sophie –, mondjon egy aktuális EUR–GBP és EUR–USD árfolyamállást!

A túloldal franciául válaszolt, annak ellenére, hogy az utasítás angolul hangzott el. Mme Nace egy tableten pötyögte hanyagul a számokat, látszott, hogy nincs ínyére a Stone által remélt üzlet. Kevesebb pénz, de talán rá tudom venni, hogy mondjon le a nemzeti kincsről – morfondírozott. Aztán… lehet, megszerzem a valutát is, csak okosnak kell lennem…

– Először célozzuk meg a kétszázezer fontot – hajolt előre összekulcsolt ujjakkal, hogy ellentmondást nem tűrőnek tűnjön. – Ám addig is áruljon el nekem valamit, Glen.

Az angol látszólag meglepetten nézett rá.

– Ne kíméljen! – Valójában már várta, hogy vallatni kezdik.

– Van családja? – szegezte neki a kérdést az államnő.

Stone hátát és homlokát kiverte a hideg veríték, miközben úgy érezte, mintha felszökött volna a láza. Nem tudta hova tenni, de most nagyon is örült, hogy elmondhatta az igazságot:

– Nincs. A magamfajta nem hiányzik senkinek, ha erre volt kíváncsi.

Valójában igazi James Bond-életet élt, ami a csajozást illette. Két ügy között egyik ágyból ki, a másikba be… A nevükre sem emlékezett. Igazság szerint inkább folytatta volna ezt, de Laviniába sodorta a jósorsa, ahol megpillantotta a legnagyobb trófeát. Akár a halált is bevállalta volna, csak ágyba vihesse a vele szemben ülő asszonyt.