Orbán Balázs

Huszárvágás

A konnektivitás magyar stratégiája

Budapest, 2023

Impresszum

Huszárvágás. A konnektivitás magyar stratégiája

© Orbán Balázs, 2023
© MCC Press Kft., 2023

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-042-8 (print)
ISBN 978-963-644-047-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó
Szerkesztő: Póla Gergely
Ábrák: Fodor Gábor
Korrektúra: Kalcsics Ildikó
Borítóterv: Futaki Attila és Haragos Péter

Elektronikus verzió v2.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

„A magyar kormány mindenekelőtt a magyar emberekkel törődik. Ha ez számodra megdöbbentő vagy sértő, akkor te magad is a probléma része vagy, és nem lenne szabad hatalmat adni a kezedbe. Ám amennyiben a fenti mondat egy olyan országot ír le, amelyben szívesen élnél, olvasd el ezt a könyvet!”

Tucker Carlson
politikai kommentátor, a Tucker on X műsorvezetője

„Orbán Balázs könyve a jelenlegi nemzetközi helyzettel foglalkozik, amelyet a Nyugat által dominált világrend csődje és egy multipoláris, sőt anarchikus világ kialakulása jellemez. A könyv célja, hogy kijelölje Magyarország helyét ebben a világban, és bemutassa a sajátos magyar stratégiai gondolkodást. A szerző kifejti, hogy Magyarország elutasítja a dogmatikus liberalizmust, amely a szabadságot egy korlátok nélküli belső késztetésként értelmezi bármiféle felelősségtudat nélkül. Bemutatja, hogy ezen a ponton Magyarország hogyan és miért került szembe az európai elittel, amely néhány évtized alatt a szocializmusról a dogmatikus liberalizmusra tért át. Orbán szerint »a Keletről érkező és Nyugatra tartó« Magyarország sajátos szabadságeszménye révén új utakat nyithat meg, amelyek lehetővé tesznek egy másik korszakba való áttérést. Nem mindig könnyű egyetérteni Magyarország bel- és külpolitikájával. De ezekben a bizonytalan időkben meg kell hallgatnunk az ellentétes véleményeket ahelyett, hogy elvből elvetnénk őket.”

Chantal Delsol
filozófus, a Marne-la-Vallée Egyetem professzora

„Figyelemre méltó és eredeti könyvében Orbán Balázs aktuális és örök érvényű politikai tanulságokat tár a magyarországi és a külföldi olvasók elé. Ez a Kelet és a Nyugat közé ékelődő és Európa szívéből fakadó, a történelem áramlataival átitatott nemzet és régió, amelyet a nyugati államok sokáig »perifériaként« emlegettek, valójában az összekapcsolódás új formáit testesíti meg. A huszadik század pusztításai utáni Magyarország feltámadásának egyik fő építészeként Orbán Balázs értő, figyelmes és bölcs módon mutatja meg az utat ezekben a viharos, mégis reményteli időkben.”

Patrick J. Deneen
politikai filozófus, a Notre Dame Egyetem professzora

„A szabadkereskedelem és a nemzetközi együttműködés egyaránt fontos történelmi vívmány, a prosperitás és a civilizáció pillérei. Ezek napjainkban veszélyben forognak. A hidegháború új, abszurd formája közeleg. A politika és a média vezetőit elvakítja a moralizmus és az arrogancia. Orbán Balázs ragyogó érveket sorakoztat fel ezekkel az öngyilkos trendekkel szemben. Határozottan kiáll a nemzetközi gazdasági kapcsolatok újjáépítése és a józan ész megőrzése mellett. Ez a könyv pontosan azt nyújtja, amit a címe sugall: egy »huszárvágást«, egy meglepetésszerű intellektuális támadást napjaink meghatározó gondolkodásmódja ellen. Lehengerlő és meggyőző olvasmány.”

Roger Köppel
politikai kommentátor,
a Die Weltwoche főszerkesztője

„Aki tudni szeretné, hogy a jelenlegi magyar vezetés hogyan látja az ország helyét a világban, és aki kíváncsi arra, hogy mit takar a »huszárvágás« stratégiája, annak feltétlenül el kell olvasnia Orbán Balázs könyvét.”

Ivan Krasztev
az Európai Külkapcsolati Tanács alapító tagja,
a szófiai Liberális Stratégiák Központ elnöke,
a bécsi Humán Tudományok Intézetének állandó tagja

„Ez a könyv intellektuális alapossággal elemzi napjaink geopolitikai tendenciáit, történelmi kontextusba helyezve őket. Magyarország jelentős szerepet kapott a világpolitika színpadán, ahol középhatalomként kiterjedt politikai kapcsolatokat és gazdasági együttműködést próbál fenntartani saját természetes geopolitikai környezetén belül és kívül egyaránt. Miközben a többpólusú világrend a szétválásról szól, csak remélni tudjuk, hogy egyre több állam vállalja fel az összekapcsolódás stratégiáját, így tartva egyben a nemzetközi közösség szövetét.”

Sebastian Kurz
az Osztrák Köztársaság korábbi szövetségi kancellárja

„Huszárvágás című kötetében Orbán Balázs éles szemmel elemzi a világ jelen állapotát, és meggyőző érveket sorakoztat fel azon országok, köztük Magyarország mellett, amelyek példamutatóan erősítik az összekapcsolódást napjaink egyre inkább széttöredező világában. Az általunk ismert globalizációt most pont azok a nyugati hatalmak szakítják szét, amelyek annak idején mozgásba lendítették. Ám éppen most van itt az ideje, hogy az egyes államok, a nyugatiakat is ideértve, az összekapcsolódás fokozásával lépjenek előre, hogy képesek legyenek a világ temérdek bajának kezelésére. Orbán Balázs receptje és Magyarország stratégiája mutatja a helyes irányt.”

Eric Li
politikai kommentátor, a Guancha.cn médiaplatform alapító elnöke,
a Stanford Egyetem Üzleti Iskolájának és
a Stratégiai Tanulmányok Nemzetközi Intézetének
tanácsadó testületi tagja

„Az önálló bevándorlás- és külpolitikát folytató Magyarország alaposan felbőszítette az európai elitet. Orbán Balázs most egy hasonlóan független gazdasági víziót tár a világ elé, amely meghaladja a hagyományos szekértábor-logikát, és egyben biztosítja, hogy országa továbbra is erőn felül képviseltesse magát a nemzetközi színtéren.”

Heather Mac Donald
a Manhattan Intézet Thomas W. Smith kutatója

„A Huszárvágás abban látja Magyarország jelenlegi és jövőbeli sikerének zálogát, hogy saját földrajzi, kulturális és gazdasági adottságait maximálisan kiaknázva egy merész, »összekapcsolhatóságon« alapuló stratégiát követ, és olyan széles kapcsolati hálót épít, amely messze túlnyúlik az EU és a NATO szűk határain. Orbán Balázs határozottan – és meggyőzően – érvel amellett, hogy Magyarország az elkövetkező évtizedekben abban az esetben fokozhatja tartósan (és büszkén) eddigi anyagi és szellemi sikereit, ha felvállalja a benne lévő egyedülálló potenciált, hogy közép-európai középhatalommá, vagy ahogy a szerző fogalmaz: a térség regionális »alappillérévé« váljon. A Huszárvágás eredeti módon és erőteljesen kérdőjelezi meg napjaink meghatározó európai szellemi és politikai légkörét, és végső soron egy mérsékelt nacionalizmust hirdet, amelynek gyökere nem is annyira a talajban, mint inkább annak gyümölcsében keresendő; ezáltal a felvilágosodás hagyományaiba és a Montesquieu-féle politikatudományba illeszkedve értelmezendő. Összegezve, a Huszárvágás rászolgál arra, hogy a lehető legszélesebb közönséghez jusson el, és a geopolitikai és geoökonómiai átalakulás korában megkerülhetetlen olvasmány.”

Damjan Krnjević Mišković
a Szerb Köztársaság korábbi elnökének egykori tanácsadója,
az ADA Egyetem oktatója

„A mai Magyarország felemelkedése a találékonyságra és a merészségre, valamint az egyedülálló kulturális és földrajzi adottságok meggyőző ismeretére épül. Huszárvágás című könyvében Orbán Balázs frappánsan és kellő alapossággal mutatja be országa nemzeti és geopolitikai stratégiáját – amelyből a világnak és különösen a Nyugatnak lenne mit tanulnia.”

Kevin D. Roberts
a Heritage Alapítvány elnöke

„Elismerésem Orbán Balázsnak a kreatív, értő és eredeti víziójáért, amelyben megfogalmazza Magyarország szerepét a formálódó világgazdaságban és az új geopolitikai rendben. Orbán Balázs egyértelmű és helyes üzenetet intéz Magyarországhoz és a világhoz: a kereskedelem és az eszmék mentén kapcsolódjunk egymáshoz; ne építsünk egymással szemben álló tömböket; legyünk büszkék őseink bölcsességére és kultúrájára, és ebből merítsünk útmutatást; egyszerre tekintsünk keletre és nyugatra; és mindenekelőtt támogassuk a békét! Ez az »összekapcsolódásról« szóló eszmefuttatás megihleti az olvasót, irányt szab Magyarországnak, és segít a világnak meglelni a béke, a kulturális gyarapodás és a fenntartható fejlődés útját.”

Jeffrey D. Sachs
közgazdász, a Columbia Egyetem professzora,
az ENSZ Fenntartható Fejlődési Megoldások Hálózatának elnöke

„Orbán Balázs Huszárvágás című könyve alapos betekintést nyújt az olvasónak a magyar jellembe, amely egyszerre dühítő és csodálatra méltó. Dühítő, mert a magyar a nagyobb erőkkel szemben mer más lenni. Iskolás koromban rácsodálkoztam arra, hogy miért a Magyar Posta bélyegei a legnagyobbak és a legszebbek. Visszatekintve bizonyára ez volt a magyarság különállásának szimbóluma a zord szovjetvilágban. Most az Európai Unióban és a NATO-ban Magyarország ismét elutasítja, hogy konformizmusra kényszerítsék. Ebben a dacban van egy csodálatra méltó tulajdonság is, mert a magyar nem a nagyobb közösségtől való elhatárolódásra törekszik, amit Európa közepén soha nem tehet meg, hanem egy olyan álláspontot akar érvényesíteni, amelyet a közösségben mások kezdetben talán nyíltan nem helyeselnek, de sokan csendben támogatnak. A huszárvágás sohasem mentes a kockázattól, ám olykor új utat nyithat a jövő felé, amelyen mások is elindulhatnak. Az Orbán Balázs könyvében bemutatott kapcsolódási stratégia, amely tükrözi Magyarország történelmét, nem csupán arról szól, hogy megtalálja a biztonságot a nagyobb csoporton belül, hanem arról is, hogy új és jobb irányok felé terelje az országot.”

George Yeo
a Szingapúri Köztársaság korábbi külügyminisztere

Tartalom

Impresszum

Előszó

1. Világ/rend – mit hoznak a következő évtizedek?

1.1. Egy alábukni készülő világrend anatómiája

1.2. A blokkosodás valós kockázat

1.3. Úgy tűnik, a Nyugat blokkosodásban gondolkodik

1.4. A blokkosodás valójában nem érdeke a Nyugatnak, ráadásul növeli egy nagy háború kockázatát

2. Elsőként a forgóajtóból – kik a magyarok, hova jutottak, merre tartanak, mik a buktatók?

2.1. Egy függő helyzetben lévő Magyarország sosem volt sikeres – A függő viszony gazdasági torzulásai

2.2. Az előrelépés útjai – Hogyan mérhető egy ország fejlettsége, mit mondanak nekünk a fejlettségi mutatók?

2.3. Magyar kilátások – A blokkosodás nem szolgálja a magyarok érdekeit, olyan stratégiára van szükség, amely képes megfordítani a dolgok logikáját

3. A konnektivitás mint magyar kitörési stratégia

3.1. Konnektivitás és reziliencia – Hálózatkutatás és nemzetközi kapcsolatok

3.2. A huszárvágás – A keystone state szerepfelfogás lehetővé teszi Magyarország számára egy konnektivitáson alapuló stratégia követését

3.3. Magyarország mint keystone state

3.4. A magyar konnektivitás 12 pontja

Felhasznált irodalom

Előszó

Mi a huszár? „Equites levis armaturae, quos hussarones appellamus” – könnyű fegyverzetű lovasok, akiket huszároknak nevezünk. Így áll a kérdésre adott válasz Mátyás király 1481-ben írott oklevelében. Bár vannak bizonyítékok rá, hogy Mátyás kora előtt is léteztek huszárok, az oklevél az első írásos nyoma annak, hogy a legendás magyar fegyvernemet a híres fekete seregben is alkalmazták már. Köztudomású, hogy a fekete sereg korának legrettegettebb hadserege volt. Nemcsak feltartóztatta, hanem egyenesen a saját földjén verte el a jóval hatalmasabb Ottomán Birodalmat. Sőt, ha nem lenne elég a túlerőből, a magyar hadak ezzel párhuzamosan meghódították Cseh- és Morvaországot, illetve Felső- és Alsó-Ausztriát is. Ez volt Mátyás seregének a lényegadó jellege: hogyan lehet győzni a túlerő ellen. A válasz pedig: minőséggel és leleménnyel. A minőség és lelemény megtestesítője pedig nem más, mint a magyar huszár. A huszárok feladata, hogy elsőként csapjanak le a jellemzően nagyobb létszámú ellenségre, gyorsaságukkal és kezdeményezőkészségükkel folyamatosan megzavarják annak sorait, elcsapják, tőrbe csalják, felőröljék az ellenfelet.

Olyan hadi találmányról van itt szó, amely egyrészt évszázadokon át a magyar seregek gerincét adta, másrészt viszont nemzetközi innováció is lett belőle. Látva a magyar sikereket, porosz, orosz, francia, brit, sőt amerikai huszárezredek is verbuválódtak. Magyar huszártisztek járták be a nyugati világ legbefolyásosabb államait, tudásukat és tapasztalataikat átadva képezték ki a könnyűlovas ezredek sorát. Közülük is a leghíresebb Kováts Mihály huszár ezredes, aki kiképzőtiszt volt, és harctéri szolgálatot is teljesített az amerikai függetlenségi háborúban. Ő írta az amerikai lovasság első szabályzatát. Lengyel barátjával, Kazimierz Pułaskival együtt az amerikai lovasság atyjának nevezik.

Ha van motívum, amiben összefoglalható a huszárlét, a huszárerények lényege, akkor az az úgynevezett huszárvágás. A magyar nyelv értelmező szótára ekképp határozza meg, hogy miről is van szó: „Gyors, határozott, meglepetésszerű s ugyanakkor vakmerő, mindent egy tétre feltevő vállalkozás, kezdeményezés, cselekvés.” A huszár sikere azon áll vagy bukik, képes-e kivitelezni a huszárvágást. Ha nem, a hadiszerencse vastörvényei alapján a túlerő felőrli. De ha igen – hiába minden racionális számítás, hadászati konvenció vagy pusztításra készülő túlerő –, akkor bizony a huszár nyer, és az ellenfelek veszítenek.

Nem véletlen, hogy a huszárvágás motívumát választottam a könyv címének. A feladat, amely Magyarország előtt áll, épp egy ilyen huszárvágást követel meg. Napjaink világa leginkább egy hatalmas csatamezőre emlékeztet, ahol a nagy hadseregeken a zűrzavar lett úrrá, az egymással szemben álló tábornokok pedig a megváltozott körülmények között igyekeznek újrarendezni a sorokat. A hidegháborút megnyerő Amerikai Egyesült Államok rövid időre szuperhatalomként egyeduralomra tett szert, de a riválisok megerősödése és a saját belső bizonytalanságai miatt mára már elvesztette dominanciáját. Új játszma indul. Tekintettel arra, hogy rengeteg az ismeretlen tényező, a játszma kimenetele megjósolhatatlan. Az egész világ félelemmel és aggodalommal telve szemléli a rendezetlenséget, illetve találgatja, hogy mi jöhet ezután. A tétlenséggel vagy éppen türelmes várakozással az egyes országok lényegében a nagyhatalmak mesterkedéseinek rendelik alá a saját sorsukat. Azoknak a kisebb nemzeteknek, amelyek a saját kezükbe akarják venni a sorsukat, nem marad más választásuk, mint kreatív merészséggel elébe menni a dolgoknak. A Huszárvágás olyan stratégiát kínál Magyarországnak, amely lehetővé teszi, hogy úgy reagáljunk a jelen nagy kihívásaira, hogy közben saját különleges erősségeinkre építünk – merész fellépéssel meglepjük a többieket, és magunkhoz ragadjuk a kezdeményezést.

Magyarország az elmúlt több mint egy évtizedben eljutott oda, hogy megnyílt annak lehetősége, hogy érdemben is a legfejlettebb országok közé lépjen. Ezt a kedvező kiinduló állapotot az ország különösebben nagy népesség, terület, gazdasági vagy katonai erő, valamint értékes nyersanyagok nélkül képes volt elérni. Két dologra számíthattunk: a tehetségünkre és a szorgalmunkra. Ez bevált. A második évezred harmadik évtizedének közepére a magyar gazdaság mérete a másfél évtizeddel korábbinak háromszorosára nőtt. Bőven több mint tíz százalékpontot zárkóztunk fel Európa nyugati feléhez. Megvalósult a teljes foglalkoztatás. Minden, ami hozzánk érkezik, értékesebben hagyja el Magyarországot, mint amikor beszállították. Magyarország a világ tizenegyedik legkomplexebb gazdasága, nem „összeszerelő üzem”. A növekvő gazdasági teljesítménynek köszönhetően pedig úgy csökkent az adóék, hogy közben nőtt a beszedett adó, ami lehetővé tette a középosztályosodás felgyorsítását, a nyugdíjak reálértékének megvédését és a szegénység csökkentését. A magyar cégek egyre sikeresebbek a regionális, sőt ma már a globális versenyben is. Soha nem látott méretű ipari, energetikai és infrastrukturális beruházások zajlanak szerte az országban. Közben Európában a gazdaságunk méretéhez viszonyítva a legtöbbet fordítjuk a fiatalok és a családok támogatására, a lakáshoz jutás segítésére, a felsőoktatásra és a kultúrára. Ez mind szép és jó.

A lelkünk mélyén mégis érezzük, hogy még nem tartunk ott, ahol szeretnénk. A Világbank módszertana szerint már régen elhagytuk a közepes fejlettségi szintet, de mi van akkor, ha a Világbank skálája nem elég finom felbontású ahhoz, hogy az apró, ám fontos különbségeket kimutassa? Ráadásul ismerünk arra is példát, hogy egy ország visszacsúszott kecsegtető pozíciójából. A visszacsúszás leggyakoribb okai között olyan tényezők szerepelnek, mint a termelékenység visszaesése, a meglévő termelési eszközök csökkenő hozama, a rossz infrastruktúra, az állami és pénzügyi szolgáltatásokhoz való hozzáférés nehézségei, a politikai intézmények gyengesége, az innovációs képesség hiánya vagy a nagy jövedelmi egyenlőtlenségek. Folyamatos és intenzív erőfeszítést igényel az, hogy egy ország tartósan megkapaszkodjon a fejlettek között. Sőt, ahhoz, hogy igazán fejlett legyen, arra is szükség van, hogy áttörjön egy nem látható, de létező üvegplafont, növelje gazdasága méretét, erősítse „nemzeti bajnokait”, és innovációs központtá váljon. Ez az előttünk álló feladat gazdasági dimenziója.

Van emellett egy nemzetközi politikai dimenzió is. Magyarország a Kárpát-medence központi fekvésű, legnépesebb országa, több mint ezer éve része és alakítója az európai politikai térnek, hagyományosan a visegrádi együttműködés egyik vezető állama és a balkáni világ egyik protektora. Hogyan lehet ezt a szerepet a nemzetközi politika nyelvén leírni? A klasszikus osztályozás a szuperhatalmak, nagyhatalmak, középhatalmak, regionális hatalmak és kisállamok kategóriáit ismeri. De ez az osztályozás nem képes lefedni a nemzetközi politikában elképzelhető szerepfelfogások teljes spektrumát. Feltörekvő helyzetben vannak a regionális középhatalmak – mint önálló, új kategória. E kategória lényege, hogy a regionális középhatalom is képes a területén kívül erőkifejtésre, képes érdemben alakítani a regionális folyamatokat, de nem rendelkezik minden területre kiterjedő erőtöbblettel, ezért szükségszerűen motorja a régiós stabilitás és együttműködés megszervezésének és működtetésének. A regionális középhatalmi státusz eléréséhez emellett az is szükséges, hogy az érintett régió is olyan geostratégiai, gazdasági és kulturális helyzetben legyen, amely globális kérdésekben is fontossá teszi a térséget, és így magát a regionális középhatalmat is. Magyarország éppen ilyen adottságokkal és éppen ezzel az ambíciószinttel rendelkezik.

Ezzel pedig meg is határoztuk azt a kettős célt, amelyet Magyarország kitűzhet maga elé. Véglegesen csatlakozni a legfejlettebb államok táborához, illetve regionális középhatalommá válni. Kiderült tehát, hogy vannak céljaink, és van esélyünk elérni őket. Ez fontos ismeret. Weöres Sándor ismert aforizmája szerint „Egyetlen ismeret van, a többi csak toldás: Alattad a föld, fölötted az ég, benned a létra”. Hogy Magyarország képes felszínre hozni a benne rejlő lehetőségeket, elérni a kitűzött céljait, abban biztosak vagyunk. De ez sosem lehet egy ismételt mozdulatsoron alapuló létrára mászás eredménye. Értő szemmel kell vizsgálnunk, hogyan változik alattunk a föld, fölöttünk az ég s előttünk a létra, amelyet éppen megmászni készülünk.

Éppen ezért tartom azt is kulcsfontosságúnak, hogy ebben a könyvben kifejezetten hosszan írjak a világban zajló nemzetközi folyamatokról. Túl sokat és sokan emlegetik a magyar nyilvánosságban ezeket a folyamatokat toposzszerűen, anélkül, hogy tisztában lennének a kérdés értő vizsgálatához szükséges adatokkal, mélységekkel, valamint a nemzetközi tudományos viták eredményeivel. Ezt a hiátust szeretném kitölteni. Mentségként szolgál, hogy ez a rész tarthat leginkább számot a külföldi olvasók figyelmére is. Így, egyben, ebből a nézőpontból talán még nem is olvashattak máshol arról, hogyan látszik a világ egy olyan „egzotikus” országból, mint Magyarország.

Őszintén szólva úgy látom, hogy a korábban általunk ismert világnak vége van. S ez nem sokkoló segélykiáltás, hanem rideg ténymegállapítás. Ez az elsőre erős kijelentés másodjára sokkal könnyebben befogadhatóvá válik akkor, ha megmagyarázzuk, hogy pontosan mit értünk alatta. Íme.

Az 1945 után létrejövő, nyugati elvek mentén szerveződő intézmények először sikerre vitték a hidegháborút, majd ajánlatot tettek a világ többi részének. Az ajánlat lényege, hogy befektetésekért és fejlesztési forrásokért cserébe az ajánlatban szereplő modell szerinti neoliberális gazdaságpolitika, államfelfogás és bizonyos értelemben embereszmény átvétele mellett sikeres országok válnak belőlük is.

Na, ennek van vége. Illetőleg annak, hogy bárki elhinné, hogy csak ilyen módon válhat sikeressé egy ország. Ez a történet nem működik többé, érvényességét kikezdte az idő és a geopolitikai átrendeződés, az újjáéledő nagyhatalmi vetélkedés. Vannak ugyanazok a nemzetközi intézmények, vannak ugyanonnan jövő fejlesztési források és befektetések, vannak ugyanazok által kidolgozott, átvételre javasolt modellelemek, de azt ma már komoly ábrázattal senki nem meri állítani, hogy ez az egyetlen üdvözítő út, hogy csak így lehet biztosítani egy ország számára a következő évtizedek békés fejlődését. Túl sokan emelkedtek fel sikerrel, miközben nem, vagy nem csak ezekre alapozták a fejlődést, túl nyilvánvaló, hogy a következő években máshonnan is szerveződnek nemzetközi intézmények, máshonnan is jönnek fejlesztési források és befektetések, és túl egyértelmű, hogy aki bármelyik kaput is becsukja maga előtt, az lemarad azoktól, akik a kívülről érkező nyomás ellenére minden kaput képesek nyitva tartani a maguk számára. Túl nyilvánvaló, hogy mindenkinek meg kell írnia a saját sikerreceptjét. A kölcsönrecept nem működik. Vége van annak a világnak, hogy a szomszéd kertje mindig zöldebb.

Fontos arról is őszintén beszélni, hogy miért és hogyan vesztette érvényét az ajánlat, hogyan hullott szét a korábban propagált világrend. Nehogy bárki félreértse, hogy mit és miért akarok mondani! A korábbi paradigma egyáltalán nem volt buta elképzelés, számos ország – és például a mi közép-európai térségünk is – ennek köszönheti eddigi emelkedő pályáját. De volt egy hibás premisszája. A korábbi világrend alapelgondolása ugyanis arra épült, hogy a globalizáció felgyorsulása és a hidegháború utáni békekorszak kivételes együttállása révén a gazdasági összekapcsoltságon, a kulturális exporton és az amerikai katonai vezető szerepen alapuló rend tartósan képes a vezető országok fölényét biztosítani úgy, hogy közben ugyanezen keretrendszer képes lesz felemelni a világ többi részét is. A világ így összességében jobb hellyé válik, és mindenki érdekelt marad a szisztéma fenntartásában. Ezért a globalizáció mint tény mellett megérkezett a globalizmus mint ideológia. Mint Nagy Sándor idején, aki az önmagáról elnevezett Alexandriából akarta hellenizálni a keleti világot. Kísérlete azonban nem hozta meg a várt sikert. Nem csupán a barbárok hellenizálódtak, hanem kicsit a hellének is barbarizálódtak.

Az ókorihoz hasonló folyamatok zajlottak le a szemünk láttára a kétezres évek elejétől napjainkig. Az évezred nyitányaként fundamentalista terroristák támadták meg a Világkereskedelmi Központot, amely ennek az egész világrend-felépítménynek a szimbóluma volt. De nemcsak ilyen borzalmas példákon keresztül látszik a korábbi rend szétmállása, hanem gazdasági dimenzióban is. Kiderült például, hogy Kína részévé vált a szabadkereskedelmi rezsimeknek, meg is erősödött általa, de saját maga működését nem igazította a nyugati szabályokhoz. Így több száz év után újra nagyhatalmi pozíciót foglal el, s közben egyedüliként a nagyhatalmak között szuperhatalmi aspirációi is lehetnek – kihívva ezzel az Egyesült Államokat. És nem csak a fundamentális iszlám vagy az USA riválisainak megerősödése járult hozzá az 1990 utáni ökoszisztéma felbomlásához. Nyersanyagaik, technológiai innovációik vagy népességrobbanásuk – és ezáltal belső piacaik mérete – okán feltörtek a közel-keleti olajhatalmak, Kelet-Ázsia több országa, India, illetve egy-egy tényező (ellátási láncban betöltött szerep, katonai erő, geopolitikai jelentőség) miatt valamennyi kontinens tucatnyi országa válik kulcsszereplővé. Ráadásul pozícióit védendő, sokszor éppen a Nyugat nem tartotta tiszteletben a saját maga által kialakított világrendet – gondolok itt például az ENSZ-felhatalmazás nélkül indított katonai intervenciókra. Joggal gondolhatta bármelyik kihívó, hogy ha a Nyugatnak ennyit érnek a nemzetközi rend intézményei, akkor nem is kell őket különösebben komolyan venni.

Hosszú történet, de a végére az a meggyőződés alakult ki a nyugati gondolkodók és politikai stratégák egy részében, hogy ez a trend és működési rend így nem szolgálja az ő országaik érdekeit. Ha így mennek tovább a dolgok, akkor baj lesz. Visszaütött az a terv, hogy a liberális demokrácia révén, a világ összekapcsolásával, a szabadkereskedelem felfuttatásával domináns gazdasági és geopolitikai pozícióra lehet szert tenni, illetve ezen keresztül lehet a meglévő dominanciát fenntartani és tovább erősíteni. Ezért stratégiaváltás zajlik. Az országokat újra jókra és rosszakra osztják, ahol a jók morális fölényben vannak, és csak ők győzhetnek a rosszak felett. A jóknak minél inkább egy mind szorosabban együttműködő táborba kell szerveződniük a rosszak ellen. A feladat pedig immár nem az összekapcsolás erősítése, hanem a táboron belüli és a táboron kívüli országok, gazdaságok, infrastruktúra és intézményrendszerek szétválasztása. Ironikus, hogy ezzel lényegében maguk gyorsítják fel a fennálló világrend összeomlását, de attól még pont ez történik. Beszédes tény, hogy a következő világrend természetére vonatkozóan öt forgatókönyv képzelhető el, s ezek közül három esetében reális következményként lehet tekinteni a blokkosodásra, vagyis a hidegháborús logika visszatérésére.

Számos árulkodó jel mutatja, hogy ebbe az irányba haladunk. Egyrészt a nyugati, elsősorban amerikai vezetők retorikájában megjelent az a motívum, amely az előttünk álló évtizedeket (évszázadot?) a demokráciák és autokráciák harcának akarja láttatni. Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy az USA már nem kíván a világhegemón szerepére törni, hanem a nyugati világon belüli pozícióit akarja megerősíteni. Mindez együtt jár azzal, hogy vindikálja azt a jogot, hogy megállapítsa, melyik ország elég „tisztavérű” demokrácia. Másfelől egyre több szövetséges államra gyakorol nyomást annak érdekében, hogy külpolitikai mozgását a saját szája íze szerint alakítsa.

Innen úgy látszik, hogy ez borzalmasan rossz stratégia. Ugyanolyan álszent, mint a korábbi, hiszen mindenkinek egyértelmű, hogy az ideológia álarca mögött kőkemény érdekek vannak, s ennek eltagadása számos ország számára visszatetsző. Félő az is, hogy ez a stratégia idővel visszaüt majd, hiszen az USA-nak számos olyan nem nyugati szövetségese is van, amely még névleg sem demokrácia. Nyilvánvaló, hogy ha kellő számú nem nyugati ország dönt úgy, hogy eltávolodik a Nyugat vezető erejétől, a geopolitikai képlet végzetesen leegyszerűsödik. Nem a demokráciák és autokráciák szembenállásáról lesz szó, hanem a kisebbségbe került országcsoport ellen fordul az egyre inkább összeálló többségi oldal.

Ez pedig nem kecsegtet túl sok jóval. Vegyünk csak néhány fontos mutatót! Gazdasági értelemben a nem nyugati államok már megelőzik a Nyugat kibocsátási képességét, nyersanyagok tekintetében pedig jóval nagyobb tartalékokkal rendelkeznek. A technológiában nagyjából kiegyenlített versengés zajlik a két fél között – ebben a világban nem is lehet sokáig titokban tartani az innovációkat. A népesség tekintetében a Nyugat a világ mindössze egynyolcadát teszi ki, ebből következően pedig hétnyolcad nem a Nyugat. Egyedül a katonai erő az, amiben a Nyugat kimagaslik. Ez sajnos csak elsőre hangzik jó hírnek. Ugyanis valójában azt jelenti, hogy egy esetleges konfrontációt a Nyugat leginkább csak katonai eszközökkel tud győztesen megvívni. A katonai konfliktus valójában egy kevéssé burkolt beismerése annak, hogy az adott hatalomnak nincs más eszköz a kezében. Az ókori bölcsek óta mindenki tudja, hogy a legmagasabb szintű kiválóságot az jelenti, ha az ellenség erejét harc nélkül tudjuk megtörni. Mára ez a kiválóság eltűnt, ami sajnos véres jövőt vetít mindannyiunk szeme elé.

Mindezek fényében jól látható, hogy az egész nyugati világ számára öngyilkos stratégia a saját hatókört leszűkíteni és a világot önkényesen blokkokra osztani. Ezzel elidegeníti saját potenciális szövetségeseit, és felesleges konfliktuspontokat generál. S ha ez nem lenne elég, a gazdasági decoupling vagy de-risking, tehát a gazdasági kapcsolatok szétválasztása vagy – újabb terminológiával – kockázatmentesítése jelentős költséggel jár, és nem erősíti, hanem hosszú távon tovább gyengíti a Nyugat pozícióit a globális gazdasági térben.

S ami nekünk, magyaroknak ebből a legfontosabb: egy ilyen blokkosodási folyamat nem szolgálja hazánk érdekeit sem. Pedig a nyugati világ egyelőre a blokkosodásra készül, még akkor is, ha ezzel valójában csak ront a saját helyzetén. Magyarország a nyugati világ része, ezért sorsában osztozik Európával. Ráadásul hazánk exportorientált, nyitott gazdaságként vált sikeressé az elmúlt több mint egy évtizedben, ennek következtében a gazdasági, politikai és kulturális kapcsolatépítés megnehezedése húsbavágóan veszélyezteti mindazt, amit elértünk, illetve a módszert is, ahogy a sikereket elértük. A probléma tehát, legalábbis ebből a nézőpontból, szinte megoldhatatlan, a szálak kibogozhatatlanok.

Nos, ha így, ebből a nézőpontból megoldhatatlan, nézzük a dolgot másfelől! Egy gyors, leleményes megoldásra, a probléma kontextusának radikális átértékelésére, a gordiuszi csomó átvágására – magyarán egy huszárvágásra – van szükség! Ez a huszárvágás a konnektivitásra épülő magyar stratégia és egy ehhez illeszkedő, különleges magyar szerepfelfogás. Azt látjuk ugyanis, hogy a korábbi, a konnektivitás előnyeit kihasználni igyekvő világrend alapvetően segítette Magyarországot a felzárkózásban. Ugyanakkor azt is láttuk, hogy mennyire csődöt mondott ez a felfogás válságok idején, ráadásul a szabadkereskedelem csúcsra járatása nem hozta meg a Nyugat várt geopolitikai térnyerését – sőt, ellentétes folyamatok indultak el.

Hogy megértsük azt, mi miért történt így, jobban kell érteni a konnektivitás fogalmát és eddigi hatásának következményeit. A Szovjetunió összeomlása utáni világrendben ugyanis a konnektivitás egy jól hangzó, divatos nyugati hívószó volt. Elmaradt viszont a reflexió, amelynek az esetleges hátulütőkre kellett volna felhívnia a figyelmet. A nyugati világ teljes vehemenciával vetette bele magát a konnektivitásba, amikor élvezni lehetett az előnyeit, s most ugyanilyen hévvel dobná el, amikor kiütköznek a hátrányai. Pedig, mint a legtöbb dolog esetében, a végletesség csupán arra vezet, hogy ugyanazt a hibát újra elkövessük, csak másképp. Nem jó dolog a ló túloldalára esni, meg kell tanulni megülni rajta.

Ebben a könyvben az általam ismert nemzetközi szakirodalomhoz viszonyítva a legalaposabban veszem végig, hogy tulajdonképpen mit jelent a konnektivitás, vagyis egy összekapcsoltságon alapuló stratégia a 21. század harmadik évtizedében. Kiindulópontom, hogy a globalizált világban szükségképpen olyan mértékű kölcsönös függőségek alakulnak ki, hogy egy államnak mindenképpen menedzselnie kell őket. E menedzselési folyamat elve pedig az, hogy az egyes függőségekből származó relatív előnyöknek nagyobbaknak kell lenniük a relatív hátrányoknál. A hálózatelméleti leírás annyit ad hozzá mindehhez, hogy rámutat, a relatív előnyök kiaknázásának képessége nagyobb, ha az adott állam több kapcsolattal rendelkezik, mint ha kevesebbel. Ha a kölcsönös függőségek rendszerét a hálózattudomány eszközével ábrázoljuk, azt láthatjuk: egy csomópont annál fontosabb szerepet tölt be az adott hálózatban, minél több kapcsolata van. Ezt a leírást a gyakorlat nyelvére fordítva: a kapcsolatépítés segít felpörgetni a magyar gazdaságot és megerősíteni hazánk nemzetközi pozícióit. Ez pontosan az a két cél, amit kijelöltünk Magyarországnak: véglegesen fejlett országgá és regionális középhatalommá válni. Amellett is érvelek, hogy a nyugati világra azért ütött vissza a konnektivitásban rejlő lehetőségek kiaknázása, mert oly mértékben az előnyök megszerzésére koncentrált, hogy közben elfeledkezett saját függőségi rendszerének ellenállóvá, rezilienssé tételéről. Ez talán azért alakult így, mert egy önmaga megvédésére képes, de konnektivitásra alapuló rendszernek sajátos módon egymást kioltó célokat kell harmonikus egységbe foglalnia. Napjaink racionalizált nyugati gondolkodása nehezen birkózik meg ilyen ellentmondásokkal. Erre utal az a tény is, hogy a Nyugat egykor mennyire rajongott a konnektivitásért, ma pedig mennyire ódzkodik tőle.

A modern konnektivitás elvének lefektetése még csak a munka felét jelenti. Ha sikerült helyesen értelmezni a konnektivitás fogalmát, akkor alkalmazni is tudjuk a gyakorlatban. Ez a tudás viszont csak akkor válik speciálisan magyarrá, ha megtaláljuk azt a testtartást, amelyet felvéve hazánk képessé válik a konnektivitásban rejlő előnyök kiaknázására. Ahogy az előző könyvemben, A magyar stratégiai gondolkodás egyszeregyében szerepel: nálunk az idegen eszmék csak saját arcunkra formálva működnek.

Meggyőződésem, hogy Magyarország pozícióját ebben úgy lehet a legjobban leírni, hogy a világot egy hatalmas, az országok által alkotott boltívnek, benne hazánkat pedig a legszebb rész apró zárókövének képzeljük el. Köztudomású, hogy a zárókő feladata különleges. Kis mérete ellenére kulcsfontosságú. A boltívek által generált erők egymás ellen hatnak, egymásnak feszülnek, s a boltívek egymásra is omlanának, ha a zárókő nem lenne ott, és nem tenné egymást erősítő egésszé azt, ami a zárókő nélkül széttartana, szétesne. A zárókő adja a boltív lényegét. Zárókő nélkül nincsenek boltívek, ahogy boltív nélkül nincs értelme a zárókőnek. A zárókő egyszerre része az íveknek, de önállóan is értelmezhető. A zárókő kicsi, díszes, központi és megkerülhetetlen.

A zárókő tehát a boltív és az egész építmény kulcsköve, a zárókőszerepet betöltő ország pedig az új világ kulcsállama lehet. Egy ilyen állam minden irányban kapcsolatokat tart fenn, komplex szövetségi rendszerek tagja, nyitott, innovatív, jól bekapcsolódik a világgazdaságba, s közben jelentős politikai, katonai, gazdasági és kulturális erőfelmutatásra képes. Az ilyen állam szűkebb régiója maga is geopolitikai törésvonal, egyben nagy nemzetközi kereskedelmi útvonal mentén veszik, ezért a kulcsállam képes kapcsolatait arra használni, hogy saját régióját megszervezze, jelentőségét növelje, és a benne rejlő lehetőségeket kiaknázza. Egy ilyen kulcsállam nélkül a régió az egymásnak feszülő erők martalékává válna, a segítségével viszont stabilizálódik.

Magyarország tökéletesen alkalmas egy ilyen kulcsállamszerep betöltésére földrajzi adottságai, kulturális bekötöttségei, gazdasági összeköttetései és államműködési sajátosságai révén. Éppen alkalmas egy fejlett és regionális középhatalmi pozíció megcélzására. Ráadásul egy ilyen szerepfelfogás lehetővé teszi, hogy egy ország kihasználja a konnektivitásban rejlő lehetőségeket még a világ blokkosodása közepette is.

A konnektivitásra épülő magyar stratégia lényege tehát az, hogy saját földrajzi helyzetünket, kulturális sajátosságainkat és gazdasági adottságainkat minél inkább a javunkra tudjuk fordítani, s ennek eléréséhez a minél szélesebb kapcsolatépítés útját kell bejárnunk. Ennek első feltétele, hogy legyünk tisztában saját értékeinkkel. Építenünk kell a magyar kultúrára, amely egyszerre tartalmaz nyugati és keleti elemet, mégis különbözik mindkettőtől. Ez a konnektivitás legfontosabb feltétele, hiszen kapcsolódni az tud, ami egyrészt hasonló másokhoz, másrészt viszont különbözik is másoktól. Ebből az alapállásból kell megtalálni azokat a kapcsolódási pontokat, amelyeken keresztül együttműködhetünk más országokkal. Az együttműködések fontos eleme a külföldi tőkebeáramlás, hiszen egyetlen ország sem tudott fejletté válni jelentős működő tőke nélkül. Mindezt úgy kell elérnünk, hogy a magyar piacra befektetéseikkel belépő szereplők mellett egyre több magyar szereplő legyen képes kilépni a nemzetközi piacra. Ezek az úgynevezett nemzeti bajnokok, amelyek megerősödését az államnak támogatnia kell. A sikerhez szükség van még kitörési pontként szolgáló szektorokra. Magyarország esetében kézenfekvő választás a high-tech kutatásokat és tudástranszfert megkívánó hadiipar, az ellátásbiztonságot és ellenálló képességet fokozó energetika és élelmiszeripar, az eleve az összekapcsoltság jegyében fogant infokommunikáció, a leginkább kiterjedt beszállítói láncokat magáénak tudó járműipar, illetve a finanszírozásban és jövedelmezőségben kiemelkedő bankszektor. Szükség van még megfelelő infrastruktúrára: olyan kereskedelmi, személyszállítási és energetikai csatlakozási pontokra, amelyeken keresztül Magyarország ki tudja venni a részét az áruk és személyek globális mozgásából. S olyan belső infrastruktúrára, amelyben nincsenek sötét foltok, amelynek segítségével az ország minden pontja egyformán jól és gyorsan megközelíthető. És mivel a magyar konnektivitásstratégia erősen épít térségünk előnyös tulajdonságaira, a régiónk megszervezéséből is ki kell vennünk a részünket. Magyarországnak támogatnia kell a régiós kereskedelmet és gazdasági partnerségeket, valamint hozzá kell járulnia közös projektekhez és infrastruktúra-fejlesztésekhez.

Mindaz, amit felsoroltam, csak akkor működhet, ha a magyar emberek is partnerek benne, képesek meglátni a konnektivitásban rejlő lehetőséget. Ezért a magyar állam előtt álló feladat az is, hogy szó szerint befektessen a jövő nemzedékbe: tágabb értelemben az oktatás és a tehetséggondozás területén, valamint közelebbről egy olyan állami köztisztviselői kar kinevelésével, amely egyszerre beszéli az államrezon és a piac nyelvét, valamint ismeri a világot, és érti a magyar nemzeti érdeket. Szorosan összefügg mindezzel, hogy hazánkat hangsúlyosan találkozási ponttá kell tenni mind a kultúra, mind a sport, mind a turizmus területén. Kifejezetten segíti ezt az a tény, hogy Magyarország a világ egyik legbiztonságosabb országa. Biztonság nélkül nincs konnektivitás sem. Ezért az állam feladata az, hogy szavatolja a külső és belső biztonságot egyaránt. Innen is látszik, hogy a konnektivitás lehetősége és a béke kérdése milyen szorosan összefügg. Utóbbi nélkül nem lehet előbbi sem, ezért a mindenkori magyar külpolitikának a béke ügye mellé kell állnia. S ami még fontosabb, a mindenkori magyar külpolitikának nemzetiérdek-alapúnak kell lennie.

Ezen a ponton joggal gondolhatja bárki, hogy ha így áll a dolog, akkor Magyarország nehéz helyzetben van, a világrend változásai ugyanis nem kedveznek egy ilyen stratégiának. De nézzük inkább fordítva: ha egy ország, esetünkben Magyarország képes kitalálni és megvalósítani a saját konnektivitásstratégiáját, akkor igazi nyertese lesz a következő évtizedeknek. Csak egy magyaros bravúrra, stratégiai huszárvágásra van szükségünk. A kedvezőtlen tényezőket a magunk javára kell fordítanunk. Mint ahogy a könyvből kiderül, a mindezt célzó munka már megkezdődött.

A magyar történelemben se szeri, se száma a huszáros történeteknek. Álljon itt egy példa az 1848–49-es szabadságharc idejéből, annak is a végéről, amikor a Habsburgok kérésére már az orosz cár csapatai is a magyar szabadságharcosok ellen küzdöttek. A két nagy birodalomnak még együttes erővel is meggyűlt a baja a huszárokkal. Híressé is vált az az eset, amely Somos mellett történt meg. A magyar hadvezetés úgy döntött, hogy a túlerőben lévő orosz könnyűlovasság ellen nem a huszárokat veti be, hanem – kímélve az embererőt – inkább a tüzérségre támaszkodik. Így történt, hogy még néhány huszárt is beosztottak az ágyúk mellé tüzérnek. A nehéz idők gyakran szülnek szükségmegoldásokat. Csakhogy a huszároknak nem fűlött a foguk a dologhoz, s az első adandó alkalommal lóra pattantak. Csatlakozott hozzájuk egy Lukács családnevű tüzér főhadnagy is, akinek annyira bejött a gyors fegyvernemváltás, hogy szuvenírként egy levágott orosz ruháját és lovát is magával hozta a csatából. Felettesei a siker ellenére számonkérték, hiszen neki mégiscsak az ágyú mellett lett volna a helye. „De akkor hol maradt volna a huszárbravúr!?” – mondta erre a legenda szerint Szomjas József huszárkapitány, aki egymaga három oroszt terített le. Ebben áll a huszárvágás lényege. A bravúros mozdulat, amely megváltoztatja az egész játék logikáját. Amely vesztes helyzetből nyert ügyet csinál.

Adódik viszont a kérdés, hogy a napi politikai munkában hogyan lehet a konnektivitás a vezérlő elv. Könnyen. Az egyik amerikai vállalat, a GE vezetőjétől olvastam azt a bölcsességet egyszer, miszerint: „A jó stratégia elég egyszerű. Kijelölsz egy általános irányt, és nyomod, mint az állat.” Hát így. Nyomni kell, nem hagyni letéríteni magunkat az útról. Remélem, ez a könyv hozzájárul ahhoz, hogy lássuk a pályát, tudjuk a célt, és megerősít minket, hogy nyomjuk úgy, ahogy mások javasolják.

Hálás köszönettel tartozom mindenkinek, aki hozzájárult ahhoz, hogy ez a könyv megszülessen. A könyv alapgondolata nem a semmiből lépett elő. Marcus Aurelius, az ókori bölcs császár is azt mondja, hogy egyszer rá kell eszmélnünk, milyen az a világ, amelynek részei, vagy milyen az a világot kormányzó elv, amelynek a kisugárzásai vagyunk, s hogy az erre kimért időt nem szabad elszalasztanunk. Ez a felismerés késztetett idén januárban arra, hogy a Mandiner hetilap hasábjain, aztán a European Council on Foreign Relations oldalán angolul is publikáljam a magyar konnektivitásstratégiára vonatkozó elképzeléseket. A cikkek nagy hullámokat vertek a hazai és a nemzetközi nyilvánosságban, tehát elérték céljukat.

A reakciók ilyen heves voltának köszönhető, hogy a Huszárvágást rengeteg beszélgetés előzte meg. Professzorok, elemzők, újságírók, politikusok, üzletemberek a világ négy égtája felől mondták el a véleményüket. A cikkek megjelenése után támogató megszólalások és metsző kritikák tömege érkezett – angolul és magyarul egyaránt.

Szerencsére volt honnan elkezdeni a gondolkodást. Előző könyvemben, A magyar stratégiai gondolkodás egyszeregyében azokra a feltétlen elvekre kívántam ráirányítani a figyelmet, amelyekre a mindenkori magyar stratégiaalkotásnak tekintettel kell lennie. Ebben az értelemben az a könyv nem is annyira stratégiáról, hanem inkább metastratégiáról szólt. Lehet, hogy ez a kifejezés elsőre elbizakodottnak vagy vagánykodónak tűnik, de konkrét elképzelés húzódik meg mögötte. A nyugati gondolkodás története ugyanis ismeri ezt a megkülönböztetést. Másfajta tudás vonatkozik a feltétlen elvek megismerésére, és megint másfajta tudás a feltétlen elvek egy adott, gyakran gyorsan változó szituációban való alkalmazására. Könnyű belátni, az utóbbihoz az előbbire van szükség.

Ezért az előző könyv a magyar stratégiaalkotás feltétlen elveit, a mindig és minden körülmények között érvényesítendő értékvállalásait tette meg tárgyául. Egyik fő állítása az volt, hogy most van alkalom stratégiát alkotni, mert átalakulóban van a világ, korábban nem létező tér nyílik, s aki elmulasztja a lehetőséget, az történelmi hibát követ el. Ma már azt állítom, hogy nemhogy lehetőség van stratégiát alkotni, hanem egyenesen kötelező is, mert az utóbbi években felgyorsultak az események, s a világ összegabalyodott. Aki kimarad, lemarad. Minden, amit korábban tudtunk róla, már nem, vagy nem úgy igaz. Közben meg új igazságok sejlenek fel. Nehéz a váratlan helyzeteken kiigazodni, viszont könnyű a problémákba belegabalyodni. Aki nem boldogul ezzel, az elbukik, aki átvágja magát az akadályokon, az sikeres lesz.

Nemcsak az inspiráló kritikákért kell köszönetet mondanom, hanem a támogató környezetért is. Elsősorban persze a családtagjaimnak, akik még mindig elviselnek és szeretnek. Amikor ezek a sorok születnek, akkor is éppen az egész család kinn labdázik a nyári napsütésben és a vízben, miközben én a szobában írok. S ugyan nagyon hiányolnak, hagynak dolgozni. (Nyugalom, utána azért volt közös labdázás is!) Másodsorban, köszönettel tartozom a kiváló kollégáimnak – különösképpen is Palkó Attilának, illetve Ugrósdy Mártonnak és Gladden J. Pappinnek –, akikkel hosszú napokat beszélgettünk végig, és akik a nélkülözhetetlen kutatómunka dandárját végezték. Harmadrészt, köszönöm a rengeteg gondolatébresztő beszélgetést. Külön is szeretném kiemelni Jeffrey D. Sachs professzor urat, valamint Kevin D. Robertset és Ivan Krasztevet, akik számtalan hasznos felvetéssel láttak el a munka során. Orbán Viktor miniszterelnöknek is hálával tartozom, aki hagyja, hogy ilyen dolgokkal foglalatoskodjak, miközben – szokás szerint – a legnagyobb kritikus és inspirátor egyszerre. A könyvben található valamennyi állításért az esetleges dicsőség, de a maximális felelősség is az enyém. Mindenkinek jó olvasást, eredményes gondolatvadászatot kívánok!

Poreč, 2023. augusztus 12.

1. Világ/rend – mit hoznak a következő évtizedek?

„Hajt az idő gyorsan – rendes útján eljár –

Ha felűlünk, felvesz, ha maradunk, nem vár;

Változik a világ: gyengül, ami erős,

És erős lesz, ami gyenge volt azelőtt.”

(Arany János)

A hagyomány szerint Cinkotán – amely a régi időkben állítólag messzebb volt Pesttől, mint napjainkban – kétszer akkora az icce, tehát kétszer annyi bort mértek, mint máshol. Hogy ez miért van így, azt Jókai Mór jegyezte fel a Mátyás királyról szóló anekdotájában. A történet szerint a leleményes cinkotai kántor olyan ügyesen tudott felelni Mátyás rá jellemzően csavaros kérdéseire, hogy a király megjutalmazta az egyházfit. A kántor – mivel szerette a bort – azt kérte a királytól, hogy Cinkotán a bevett űrmérték legyen pontosan a duplája a korábbinak. Így is lett, Mátyás törvénybe foglalta a kétszeres mértékegységet. Csakhogy, ahogy lenni szokott, volt még egy csavar a történetben. A dupla mérték dupla árat is jelentett. Tehát a derék kántor a végén semmivel sem járt jobban. Ahhoz elég okos volt, hogy a csavaros kérdésekre válaszoljon, de azért Mátyás király mégis túljárt az eszén.

A hiba, amelyet az egyébként ravasz kántor elkövetett, az volt, hogy bár pontosan meg tudta fogalmazni saját céljait (duplaakkora icce), nem ügyelt kellően a céljaival összefüggő körülményekre (annak ára), tehát arra, hogy a mértékegység megváltozása hatással lehet és hatással is van az árakra.

Bonyolultan fogalmazva: ha egy dinamikus rendszer egyik tényezőjét megváltoztatjuk, annak más tényezői is változni fognak. Ezért sosem lehet csak a céljainkra tekintettel lenni, meg kell vizsgálnunk azokat a körülményeket is, amelyek között a céljainkat el akarjuk érni. Ezért tehát mielőtt bármilyen magyar stratégiaalkotásról szóló elmélkedésbe belekezdenénk, azt a nemzetközi környezetet kell alaposan megvizsgálnunk, amelyben Magyarországnak a következő évtizedekben boldogulnia kell. Alapos elemzésre van szükség, ezért az egész első fejezetet az alábbi gondolatmenet részletes kifejtésének és alátámasztásának szenteljük.

Kiindulópontunk, hogy a hidegháború végével létrejött nemzetközi rend átalakulóban van, s abban a formában, ahogy ismerjük, nem marad fenn sokáig. Ráadásul évszázadok óta először reális az esély arra, hogy a nemzetközi rend megváltoztatása a nyugati civilizáció dominanciájának végét is jelenti majd. Akár így történik, akár nem, semmiképpen sem mindegy, hogy miként reagál a Nyugat a megváltozott helyzetre.

Nem tudom, hogy önöknek feltűnt-e, de nekünk kifejezetten rossz előérzetet okoz, hogy a mainstream nyugati politikai hetilapok aktuális képes illusztrációiban a békés panda képét felváltotta a tűzokádó sárkány, és a szirti sas sem figyeli már olyan békésen az alatta elterülő tájat, mint évtizedekkel ezelőtt. A történelmi tapasztalatok azt mutatják, hogy ezek a közvélemény szintjén is érzékelhető változások nem véletlenek, és kifejezetten jól letapogatják az általános közérzület változását.

1. ábra: A cinkotai evangélikus templom,
amelynek egyes elemei még magukon hordozzák
a román kori jegyeket, hiszen a 11. századból származnak.
Ki tudja, talán itt szolgált az anekdotabéli kántor.
Forrás: Wikimedia Commons

Megítélésünk szerint a visszatérő hidegháborús retorika, illetve a gazdasági blokkosodás irányába tett egyre sűrűbb lépések – még ha első olvasatban logikusnak tűnnek is – nem szolgálják a nyugati világ érdekeit. Elidegenítik a Nyugat szövetségeseit, és felesleges konfliktuspontokat generálnak a nyugati világon belül. Növelik a katonai konfliktus kialakulásának esélyét azzal, hogy már csak a katonai erő maradt a Nyugat egyetlen komparatív előnye. S ha ez nem lenne elég, a gazdasági decoupling vagy de-risking jelentős költséggel jár, és nincs semmi garancia arra, hogy nem okoz nagyobb gazdasági visszaesést Nyugaton, mint azon kívül. Sőt, az emberi és nyersanyag-erőforrásban gazdag, technológiailag felzárkózott Kelet minden bizonnyal könnyebben venne egy ilyen akadályt. Ami pedig a mi szempontunkból még fontosabb: egy ilyen blokkosodási folyamat nem szolgálja Magyarország érdekeit sem.

De minden utazás egy apró lépéssel kezdődik. A nagy kép, amelyet a fenti sorokban felvázoltunk, akkor érthető meg igazán, ha lépésről lépére végigvesszük az egyes problémákat. Az első megállapításunk az volt, hogy felbomlik az eddig ismert rend a világban. Hogy ez az állítás értelmezhető legyen, először is arra kell választ találni, mi is ez a világrend.

1.1. Egy alábukni készülő világrend anatómiája

„Hiszen gazdaság, műipar, kereskedés,
vagyis egy szóval szorgalom,
mindenkor békének voltak és lesznek malasztjai;
e’ szerint miután háborúk örök átkai a’ nemzeteknek,
az ezektül-rettegésnek örök pangásra
kellene amazokat kárhoztatnia.”

(Fáy András)

Charles Dickensről, a híres angol íróról fennmaradt, hogy élete során nemcsak babonás, de egyben tisztaságmániás és kényszeres rendrakó is volt. A dologban van valami furcsa ambivalencia. A babona megfoghatatlan, minden szabályra jut egy másik, amely felülírja az előzőt. Ha úgy is teszünk, ahogy a hiedelmek szerint tenni kell, akkor sem tudjuk utólag biztosan megállapítani, hogy azért jelentkezett-e a kívánt hatás. Például: nem engedtem át az úttesten a fekete macskát, ezért lekéstem a buszt. Aztán kiderül, hogy az a busz végül balesetbe keveredett, tehát ami pechnek, a babona szabályai elleni vétségnek tűnt, hirtelen szerencsének, egy magasabb szinten létező „nagyobb jónak” a kifejeződése lett. Talán volt a közelben egy kéményseprő, aki szerencsét hozott? Fekete macska egyenlő balszerencse, kormos kéményseprő egyenlő szerencse. Ha valamire nem számíthatunk egy babona által uralt világban, az a kiszámíthatóság.

Ezzel szöges ellentétben áll a rendmánia. A rendmánia az az elképzelés, hogy egy használati vagy dísztárgy, ember vagy természet alkotta dolog egyféleképpen létezhet helyesen. Adott körülmények között akkor létezik helyesen, ha a tér és az idő azon pontját foglalja el, amely az adott dolognak helyéül rendeltetett. Minden más elhajlás, hanyatlás és romlás. Kizökken az idő, és a rendmániás született helyrehozni azt („őrült beszéd: de van benne rendszer”). Egy rendmániás világa, ahol az egyértelműség uralkodik, innen nézve szöges ellentétben áll a babonás ember világával, ahol minden értelmezés kérdése.

S mégis, Dickensnél a kettő szorosan összetartozik. Van ugyanis egy olyan motívum, amely összekapcsolja a két tulajdonságot. Az életünk feletti kontroll igénye. Akárcsak a babonában, a rendmániában is az az igény fogalmazódik meg, hogy ha ügyelünk cselekedeteink helyes sorrendjére, és tisztában vagyunk azokkal a dolgokkal, amelyek körülvesznek minket, akkor egyrészt csökkentjük az életünkben jelentkező kiszámíthatatlanságot, azaz elhárítjuk a váratlan bajt, másrészt nagyobb eséllyel érhetjük el céljainkat, mert látható és felfogható annak módja, hogy milyen cselekvés vezet el ezekhez a célokhoz.

Sajátos módon, innen nézve Dickensnek nemhogy igaza volt, de helyesen is érzékelte a rend és a kontroll közötti összefüggést. Világunkban vannak szükségszerűségek, amelyek oly egyértelműek, mint a rendmániás számára a dolgok helye. S vannak esetlegességek, amelyek helyenként oly kiszámíthatatlanok, oly mértékben függenek az interpretációktól, mint a babona törvényei. Van helye tehát mind a kettőnek. Nincs ez másként akkor sem, ha a világrendről van szó. Ez is a szükségszerűségek és esetlegességek világa. Vannak jól leírható, meghatározó és meghatározható szereplői, és léteznek sajátos szabályai, de a szabályok nemritkán a szereplők interpretációinak függvényében érvényesülnek. Éppen ezért többféleképpen meg lehet ragadni, miben is áll a világrend.

A híres RAND Corporation egyik tanulmányában úgy fogalmaz: „A »világrend« lényegében a világpolitika keretét adó hatalmi viszonyok és normatív szabályok összessége.”
1
Csakhogy a helyzet azért ennél bonyolultabb. A világrend fogalma is folyamatos átalakulásokon megy keresztül, koronként eltérő jelenségeket értettek alatta, mint ahogy maga a világrend is folyamatosan változott.
2
Mégis, kezdetnek érdemes a RAND-féle definícióból kiindulni, s ebből kibontani, hogy mennyiféleképpen értelmezhető a fogalom. Egyfelől érdemes tehát megvizsgálni a fennálló hatalmi viszonyokat, amelyek elsősorban politikai, gazdasági, katonai, kulturális és földrajzi tényezőkből erednek.
3
Másfelől a világrend fogalmába és leírásába beletartoznak azok a normatív szabályok, amelyek alapján a nemzetközi rendszer szereplői eljárnak egy adott helyzetben.
4
Ezekből, tehát a hatalmi viszonyokra és normatív szabályokra vonatkozó leírásokból következtetni lehet olyan tényezőkre, hogy a nemzetközi rend szereplői szervezett vagy szervezetlen keretek között működnek-e együtt, s a kooperatív vagy a konfrontatív megoldásokat részesítik-e előnyben. Ráadásul a nemzetközi rend normáira és alanyaira vonatkozó fejtegetések érvényét tovább árnyalja, hogy az utóbbi években a nem állami szereplők jelentősége a nemzetközi rendben is megnőtt, így a normatív szabályok összessége alatt a rájuk vonatkozó szabályokat is értenünk kell.
5

2. ábra: Az 1990 utáni világrend szülőatyái: George Bush, Helmut Kohl és Mihail Gorbacsov fejszobra az Axel Springer lapkiadó berlini épülete előtt.
Forrás: Wikimedia Commons, fotó: Dick Osseman

A fentieken túlmenően a nemzetközi kapcsolatok egyes iskolái is más-más szempontok alapján értelmezik a nemzetközi rendet. A realista iskola a hatalmi egyensúly, kiváltképpen a katonai erő függvényévé teszi a rend meglétét vagy hiányát.
6
John J. Mearsheimer szerint ez lehet az oka annak a széles körben elterjedt nézetnek, amely a realizmust a háborúkkal hozza összefüggésbe, mondván, ha a világot a hatalomért való versengésként értelmező elmélet hívei kerülnek döntési pozícióba, akkor hamar katonai erő alkalmazásához nyúlnak.
7
Azonban – szemben ezzel a vélekedéssel – a realista iskola hívei kevésbé háborúpártiak.
8

A liberális értelmezés szerint a nemzetközi rend a nemzetközi szervezetek és normák összességét jelenti, amelynek természetesen államok is az alanyai, s ezek a normák és intézmények segítenek a kölcsönösen előnyös együttműködések kialakításában, a zéróösszegű játszmák elkerülésében.
9
Ezért – szemben a realista iskolával – a liberális iskola megítélésekor gyakran felmerülő nézet, hogy elveinek követése a konfliktusok békés rendezését ígéri.
10

A konstruktivista iskola alapvető kiindulópontja pedig az, hogy az egyes társadalmak által közösen vallott értékek határozzák meg a nemzetközi szereplők érdekeit és végső soron cselekvését.
11
Ebben az összefüggésben az iskola elsősorban az ideológiák versenyének tekinti a nemzetközi rendet.
12

Ebből is látszik, hogy bőven akad olyan elemzési szempont, amely mentén érdemes megkísérelni leírni az 1990 utáni világrendet. A legkönnyebben megállapítható elem a hatalmi központok kérdése. Széles körben elfogadott nézet, hogy az 1990 utáni világrend unipoláris volt, amelynek alapját az Egyesült Államok hegemóniája képezte.
13
Ideológiai oldalról azt mondhatjuk, a világrend a nyugati civilizáció elsőbbségének képzetén alapult. Ez a gondolat leginkább letisztult formájában Francis Fukuyama „történelem vége” elméletében mutatkozott meg. Mint ismeretes, Fukuyama a nyugati liberális demokrácia globális szintű elterjedését jósolta meg a poszt-hidegháborús éra hajnalán.
14
Azaz azt, hogy idővel a világ nem nyugati fele is át fogja venni a nyugati intézményrendszert, politikai és gazdaságszervezési elveket. Ez oda vezet, hogy a nagy civilizációs konfliktusok megszűnnek, a folyamat végén pedig az egész világ olyanná válik, mint a Nyugat és annak vezető ereje, az Egyesült Államok. Ezért nem meglepő, hogy a nemzetközi rend normáit is elsősorban a Nyugat és az Egyesült Államok adta, leginkább a nemzetközi szervezetekben felhalmozott jelentős befolyás révén.
15

A neoliberalizmus szerepe a globalizálódó világban

A fenti leírás egyébként kerek, mégis sok lényeges mozzanatot elfed. Mivel az 1990 utáni világrend ideológiája az egységesülő, minél nagyobb mértékben összekapcsolt világ volt, a közgondolkodás gyakran hajlamos a globalizáció jelenségét szorosan összekötni, sőt azonosítani magával a világrenddel. S mivel a gazdasági összekapcsoltságnak kedvez a neoliberális gazdaságszervezési modell, a hétköznapokban hajlamosak vagyunk ezt magával a globalizációval azonosítani. Holott ez a két fogalom – a globalizáció és a neoliberalizmus – részleges vagy teljes megfeleltetése csak rontja, de bizonyosan nem javítja annak esélyét, hogy pontos fogalmak mentén írjuk le az eddigi világrendet. Az alábbiakban ezért a két fogalom viszonyának tisztázására teszünk kísérletet, majd bemutatjuk, hogy hogyan függenek össze.