Előszó

A nürnbergi törvények az állampolgárságról és a fajról

1935. szeptember 15.

4. cikkely

(1) Zsidó nem lehet a birodalom állampolgára. Nem gyakorolhat szavazati jogot, nem foglalhat el közhivatalt.

(2) Zsidó hivatalnokok 1935. december 31-ével nyugalmi állományba kerülnek. Ha ezek a tisztviselők az első világháborúban a Német Birodalomért vagy szövetségeseiért harcoltak, akkor nyugdíjaskorukig megkapják nyugdíjként az utolsó teljes fizetésüket, de ezek nem növekednek a szolgálati kor növekedésével. A nyugdíjaskor elérésével az utolsó nyugdíjképes fizetés alapján lesz a nyugdíj megállapítva.

(3) Ezek a rendelkezések nem vonatkoznak a vallási közösségekre.

(4) Az állami zsidó iskolákban tanítók kondíciói a zsidó iskolarendszerrel kapcsolatos új törvények kihirdetéséig változatlanok maradnak.

5. cikkely

(1) Zsidónak minősül minden olyan személy, aki legalább három teljesen zsidó fajú nagyszülőtől származik…

(2) Zsidónak minősül a legalább két teljesen zsidó fajú nagyszülőtől származó személy, amennyiben (a) jelen törvény kihirdetésekor a zsidó vallási közösség tagja volt vagy utána lett annak tagja; (b) jelen törvény kihirdetésekor zsidóval volt házas vagy utána házasodott össze zsidóval; (c) az 1. bekezdés szerinti zsidóval kötött házasságból származik, amelyet a német vér és becsület védelmét szolgáló törvény 1935. szeptember 15-i kihirdetését követően kötöttek; (d) az 1. bekezdés szerinti zsidóval fenntartott házasságon kívüli kapcsolatból származik, és házasságon kívüli kapcsolatból születik 1936. július 1. után.

6. cikkely

(1) Amennyiben a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt vagy annak tagszervezetei a német vér tisztaságára olyan követelményeket támasztanak, amelyek túlmutatnak az 5. cikkelyen, változtatás nélkül hatályban maradnak…

7. cikkely

A Führer és birodalmi kancellár jogosult arra, hogy kivételeket léptessen életbe a törvény kivitelezési előírásaihoz.

A német vér és becsület védelmére hozott törvény

1935. szeptember 15.

Attól a meggyőződéstől áthatva, hogy a német vér tisztasága a német nép fennmaradásának alapfeltétele, és abból a hajlíthatatlan akaratból fakadóan, hogy a német nép fennmaradását a jövőre nézve biztosítsa, a Reichstag egybehangzóan elfogadta a következő törvényt, amelyet ezennel nyilvánosságra hozunk:

1. bekezdés

(1) Zsidók és nem zsidó német vagy velük rokon vérű állampolgárok közötti házasságkötés tilos. Az e törvény ellenében kötött házasságok érvénytelennek minősülnek, még akkor is, ha a törvény megkerülése érdekében külföldön köttettek.

(2) Az érvénytelenítési folyamatot csakis és kizárólag az állami főügyész kezdeményezheti.

2. bekezdés

Zsidó és nem zsidó németek vagy velük rokon vérű állampolgárok között tilos a házasságon kívüli kapcsolat.

3. bekezdés

Zsidók nem alkalmazhatnak a háztartásukban német vagy rokon vérű női állampolgárokat.

4. bekezdés

(1) Zsidók számára nem engedélyezett a birodalmi nemzeti zászló felvonása és a birodalmi nemzeti színek képviselete.

(2) Ezzel szemben megengedett számukra a zsidó nemzeti színek képviselete. Ennek a jognak a gyakorlását az állam biztosítja.

5. bekezdés

(1) Bárki, aki figyelmen kívül hagyja vagy megszegi az 1. bekezdésben megfogalmazottakat, kényszermunkával büntetendő.

(2) Bárki, aki a 2. bekezdésben megfogalmazottak ellenében cselekszik, börtönbüntetésre vagy kényszermunkára ítélendő.

(3) Bárki, aki megszegi a 3. vagy 4. bekezdésben megfogalmazottakat, maximum egyéves börtönbüntetéssel és pénzbírsággal, vagy a kettő valamelyikével sújtandó.

6. bekezdés

A törvény kihirdetéséhez és a kiegészítésekhez kapcsolódó jogi és adminisztratív szabályozást a Führer-helyettes hagyja jóvá, kihirdetéséért a birodalmi belügyminiszter felel.

7. bekezdés

A törvény a kihirdetést követő napon válik hatályossá, kivéve a 3. bekezdést, amely csak 1936. január 1-jén.

Nürnberg, 1935. január 15. Birodalmi Pártkongresszus

Adolf Hitler Führer és Birodalmi Kancellár,

Frick Birodalmi Belügyminiszter

Dr. Goertner Birodalmi Igazságügy-miniszter

A náci zsarnokság elszenvedőinek…

Azoknak, akik túlélték, és azoknak, akik nem.

Egy

Üvegcsörömpölés és utcai kiabálás hangjai ébresztették Laurát. Aztán még több kiabálás és dörömbölés következett, majd szívet tépő sikoly és újabb üvegcsörömpölés. Laura riadtan felült az ágyában, és félelemtől kitágult szemmel hallgatta a sötét utcán felerősödő kiáltásokat, dörömbölést és az ablakokra mért ütések nyomán egyre közelebbinek tűnő robajt. Az emberek kántáltak valamit odalenn, és bár Laura nem tudta kivenni, hogy mit, a hangjuk, amely egybeolvadt a csőcselék üvöltésével, dühös volt és ijesztő.

Sötét volt odakinn, csak egy pislákoló utcai lámpa fénye szűrődött be a függönyök között hagyott résen, és még valami: egy táncoló-ugrándozó fény, ami fura árnyékokat vetett a plafonra. Vajon honnan eredhetett? Egyáltalán, mi okozta az éktelen felfordulást?

Laura felkelt és az ablakhoz lopakodott. Óvatosan megemelte a függöny egyik sarkát, és kipillantott. Horrorisztikus látvány fogadta.

Az úton masírozó emberek acsarkodó arcára rémisztő árnyakat vetett az utcai lámpák és a kezükben tartott fáklyák fénye. Sokan közülük vaskos sétabotokat lóbáltak a levegőben, mások köveket, téglákat vagy vasrudakat tartottak a kezükben. Egyenruhás férfiak vezették őket: magasra emelt fegyvereikkel sürgették gyorsabb haladásra a tömeget. A pékség ablakait már bezúzták az utca másik oldalán, kitépett ajtaja egy félig kiszakadt zsanéron lengedezett. Laura tekintete megakadt egy férfin, aki éppen az üzlet feletti ablakok egyikét vette célba egy téglával. Üdvrivalgás hangzott fel, amikor betört az üveg, és befelé röppent vagy ezernyi szilánk.

– Zsidók, kifelé! Zsidók, kifelé! Zsidók, kifelé! – Most, hogy felerősödtek a hangok, és egyre többen csatlakoztak a tömeghez, már ki tudta venni, hogy mit kántálnak az emberek.

– Laura, mi történik? – kérdezte a másik ágyból hétéves húga, Inge.

– Nem tudom – felelte Laura, és bár elhúzódott az ablaktól, tekintetét nem bírta levenni arról, amit odalent látott. – Rengeteg ember van az utcán. Köveket dobálnak, és kiáltoznak.

Ekkor újabb hang csatlakozott a többihez: hangos ropogás, és Laura döbbenten állapította meg, hogy a táncoló fények, amelyeket a függönyön keresztül látott, tüzet jelentenek. Most már füst is volt, és az utca végén álló zsinagóga ablakaiból hatalmas, narancsvörös lángnyelvek csaptak elő. Egyszer csak felpattant a zsinagóga ajtaja, és az utcára kirohanó, tűzoltókért kiáltozó Rosner rabbi szemben találta magát a tömeggel. Az emberek szemmel láthatóan remekül szórakoztak a rettenetén, és botokkal meg kövekkel visszaüldözték a rabbit az égő épületbe.

– Nem tetszik ez nekem! – bömbölte síró hangon Inge. – Hol van anya?

Abban a pillanatban kinyílt az ajtó, és a lányok édesanyja, Ruth Friedman félelemtől sápadt arccal lépett be a szobába.

– Laura! Gyere el az ablaktól! – kiáltotta, majd odarohant, és durván elrántotta a lányát. – Ki innen! Gyorsan!

Felkapta Ingét az ágyból, magához szorította, és Laurát maga előtt tolva, sietve elindultak a ház végében lévő hálószobája felé. A férje, Kurt már ott volt az alig hároméves ikrekkel, Peterrel és Hansszal. Mindkettő sírt a korai ébresztő miatt, és az apjuk megpróbálta megnyugtatni őket. Ruth elfordította a zárban a kulcsot, és miután letette Ingét az ágyra, az ikrekhez lépett.

– Apa, a zsinagóga lángokban áll – rángatta meg Laura az apja kezét. – Le fog égni, és Rosner rabbi odabent van.

– Ne aggódj, drágám – ölelte magához a férfi a kislányt. – Ki fog jönni teljes épségben.

– Nem, apa – bizonygatta félelemtől tágra nyílt szemmel Laura. – Amikor kijött, visszakergették az emberek. Ütötték, ahol csak érték.

Mielőtt az apa válaszolhatott volna, valaki ütlegelni kezdte az ajtójukat, majd csörömpölve betört a földszinti bolt kirakatüvege, amikor egy elhajított tégla beletalált. Ruth még közelebb húzta magához az ikreket, míg Kurt a már hisztérikusan sikoltozó Ingét vette a karjába. A másikkal Laurát ölelte át.

– Cssss… Cssss… – csitította őket. – Minden rendben lesz. Itt van anya meg apa. Nem lesz semmi baj.

Csakhogy lett. Pár perc múlva súlyos léptek alatt kezdett dübörögni a lépcső, majd valaki durva hangon elüvöltötte magát:

– Zsidók, kifelé! Mocskos zsidók! Bújjatok elő a lyukatokból!

Mielőtt bármit tehettek volna, hangos reccsenéssel rájuk törték a faajtót, és egy bőrcsizmás láb lerúgta róla a zárat. Magas, rohamosztagos férfi állt a küszöbön, világos haján ott feketéllett a halálfejes sapka, és fenyegető toronyként magasodott az ágy mögé húzódó családtagok fölé. Nyomban mögötte két másik is érkezett. Berúgták a szobák ajtaját, és közben azt üvöltötték le a csőcseléknek:

– Zsidók vannak idefenn!

– Téged, zsidó, letartóztatunk – lépett az első férfi Kurt elé, aki, hogy védje valamennyire, a háta mögé tolta a lányait.

– De hát miért? – Ruth volt az, akinek szájáról felröppent a félelmet tükröző kérdés. – Nem tett semmi rosszat.

– Zsidó. Le van tartóztatva!

– De hát… – folytatta Ruth az ellenkezést.

– Pofa be! – ordította a férfi. – Vagy az egész bagázst letartóztatom!

– Ne aggódj, Ruth – mondta Kurt látszólag nyugodt hangon. – Azt teszem, amit mond, vele megyek. Biztosra veszem, hogy valami tévedés történt, és kis idő múlva újra itthon leszek.

Egymásba kapaszkodott a tekintetük: az asszonyét kitágította a félelem. Kurt arca azonban nyugalmat sugárzott, és valamiféle elszántságot. Félelemről csak a szeme árulkodott, és Ruth remegni kezdett, amikor ezt észrevette.

– Vigyázz a gyerekekre! Hamarosan visszajövök. Ha mégsem… – és itt alig érezhetően megremegett a hangja –, akkor menjetek el Herberthez.

– Kifelé! – A rohamosztagos megragadta Kurtot a vállánál fogva, és kipenderítette az ajtón. – Kifelé!

A lépcsőfordulóban álló két másik rögtön megragadta. Az egyik hatalmas ütést mért a gyomrára, akkorát, hogy Kurt felnyögött. Ha nem tartják, biztosan összeroskad, így csak hagyta, hogy összegörnyedt testét levonszolják a lépcsőn.

A rohamosztagos, aki még mindig a hálószobában álldogált, megvetően végigmérte a gyermekeit magához ölelő asszonyt.

– Ha jót akartok magatoknak, idefenn maradtok – mondta dermesztő hangon, aztán sarkon fordult, és dübörgő léptekkel a többiek nyomába eredt.

Egy pillanatig néma csend volt a szobában, végül ismét Inge volt az, aki elsírta magát.

– Hová ment apa? Apát akarom!

Ruth elfojtotta a torkából feltörni készülő sikolyt, hogy ő is apát akarja, és megpróbálta megnyugtatni rémült gyerekeit.

– Ne sírjatok! – mondta, és lágyan ringatni kezdte a térdén remegő Petert, miközben másik karjával a hüppögő Ingét ölelte magához. – Ne sírj, Peter, legyél jó fiú. Látod, Hansi se sír. Laura, öleld meg helyettem Hansit, amiért ilyen bátran viselkedik… Hallgassatok ide! Most nagyon bátornak kell lennünk. Apa is azt akarná, hogy viselkedjünk bátran.

Magához húzta mind a négy gyereket, vigasztalóan ringatni kezdte őket, és miközben ott kucorogtak egymás ölelésében, az odalenn folytatódó üvegcsörömpölést és reccsenéseket hallgatta meg a boltot feldúló csőcselék kárörvendő zsivaját. Aztán egy ajtócsattanás következett, és a házukat megostromló gyülevész banda hangos röhögés közepette folytatta útját a következő célpont felé. A helyükbe lépő csend, ha lehet, még félelmetesebb volt, mint az állati üvöltésük. A fent kuporgók el sem tudták képzelni, mi folyik odalenn. Vajon tényleg továbbálltak az őrjöngő garázdák? Nem követnek el végzetes hibát, ha kimerészkednek a hálószobából?

Ruth halkan az ajtóhoz osont, és kipillantott a lépcsőfordulóra. A lakás üresnek tűnt, lentről egyetlen hangot sem lehetett hallani.

„Ha jót akartok magatoknak, idefenn maradtok”, mondta a rohamosztagos, de Ruth képtelen volt hallgatni a tanácsára. Le kellett mennie, hogy megtudja, mi történt.

– Maradjatok itt – mondta a gyerekeknek, majd halkan átment a lányok hálószobájába, ahonnan az utcára nyíltak az ablakok. Ahogy Laura korábban tette, ő is megemelte a függöny sarkát, és kipillantott. Szinte teljesen üres volt az utca: a csőcselék már a következőben rombolt. Még mindig hallani lehetett az állati üvöltést, de a távolodó kántálást már nem tudta kivenni. Aztán a zsinagóga felé nézett. Az épület még mindig égett, de látta, hogy odabenn árnyalakok rohangálnak, és megpróbálják oltani a makacs lángokat. A törött ablakokon kiáramló füst keserű, savas felhőt vont az utca fölé.

Ruth visszatért a hálószoba ajtajához.

– Te maradj itt, Laura – mondta. – Vigyázz a kicsikre! Egy perc múlva én is visszajövök.

Megacélozva magát a rá váró látványhoz, Ruth lelopakodott a földszintre. Még mindig félt, hogy a rohamosztagosok esetleg ottmaradtak, és csak arra várnak, hogy lejöjjön, de amikor bepillantott a boltba, nem volt ott senki. A szeme előtt feltáruló teljes káosz láttán egy hosszú percig csak állt – megdermesztette, ami feltárult előtte. A Friedman Vegyeskereskedésben tett pár perces látogatása során a csőcselék mindent tönkretett, amihez hozzáférhetett.

A kasszát feltörték, és a fiókja most felfordítva hevert a pulton, ami kevés pénz benne volt, az eltűnt, természetesen. A földön összetört befőttesüvegek és palackok hevertek, kiömlött tartalmukat ellepték a szétvert kirakatüvegből származó szilánkok. A nehéz liszteszsákokat – mivel megemelni nem tudták – felhasították és felrúgták, kiömlő tartalmuk a ráborogatott rizzsel, teával, kávéval, lekvárral és olajjal undorító, ragacsos masszává állt össze a padlón.

Ruth benyitott a hűtőkamrába. A polcok, amelyeken a sajtnak, vajnak, tojásnak és tejnek kellett volna lennie, üresen tátongtak. A tojást tálcástul a földre söpörték, és meglocsolták a tejjel. Két hatalmas, vászonba csavart sajt eltűnt. Egy pillanatig kábultan nézte a felfordulást, aztán megcsapta orrát a keserű füstszag.

Először azt hitte, hogy a füst az utca végén égő zsinagóga felől jön, de aztán rájött, hogy a bolt belsejéből, ahol éppen terepszemlét tartott. Rémülten körülnézett, és felfedezte, hogy a szárazáruraktár ajtaja alól ömlik egyre vastagabban. A konyhába rohanva előkapott egy vödröt a mosogató alól, gyorsan megtöltötte vízzel, aztán óvatosan kinyitotta a raktár ajtaját, és öntésre emelte a vödröt. A külső ajtón beáramló huzattól azonban magasra csaptak az addig csak nyaldosó lángok, és egyenesen az asszony felé tartottak. A gyorsan kilöttyintett víznek szemernyi hatása sem volt a terjedő tűzre. Ruth megértette, hogy már nem tudja megmenteni a boltjukat és az otthonukat. A földre és polcokra kilocsolt olajtól még magasabbra csaptak a túl nagy felületeket maguk alá gyűrő lángnyelvek, és a víz tovább rontott volna a helyzeten.

Ruth rémülten felsikoltott, és megpróbálta visszacsukni a raktárajtót, de a belülről kiáramló forróság és az ajtóra hirtelen igényt tartó lángok miatt nem bírta. Most már csak egyetlen gondolata volt: megmenteni a gyerekeit a tűzhaláltól.

Miközben felfelé rohant a lépcsőn, úgy érezte, mintha máris a talpát nyaldosnák a lángok. Volt egy ajtó, amelyik elválasztotta a lakást a földszinti bolttól. Ezt – abban bízva, hogy egy darabig féken tudja tartani a lángokat – becsapta maga mögött, de a csukott ajtó alatt benyomuló füst ezt az épületrészt is elárasztotta.

– Gyorsan! – kiáltotta, amint szabályosan berepült a hálószobába, ahol a gyerekei várták. – Gyorsan! Tűz van odalenn, és ki kell jutnunk innen. Laura, te Hansit viszed, én meg Petert. Inge, hagyd abba a sírást, drágám, és kapaszkodj a szoknyámba.

Laura a karjai közé kapta és magához szorította Hanst:

– Gyere, Hansi, fogd meg jó erősen a nyakamat – mondta, miközben megpróbált igazítani a testére fonódó súlyon.

A kisfiú engedelmesen felnyúlt. Laura érezte, hogy a nyaka köré fonódnak a picike karok, és puha tincsek csiklandozzák a bőrt az álla alatt. Az ajtó felé fordult, és követte az anyját, aki a csípőjén cipelte Petert, míg a másik kezével Ingét vonszolta maga után. A lépcsőre nyíló ajtó előtt azonban megállt. A füst most még sűrűbb volt, és vastag, fekete kígyókként tört utat az ajtó alatti résen, köhögésre ingerelve őket. Ki sem kellett nyitni az ajtót ahhoz, hogy Ruth belássa: elkéstek. A tűz már a lépcsőt harapdálta, vidám ropogással falta az öreg lépcsőház pergamenszárazságú fáját.

– Vissza! Menjetek vissza! – kiáltotta Ruth, miközben minden erejét latba vetve újra rácsapta az ajtót a csapkodó lángokra, és erőteljes mozdulatokkal lökdösni kezdte gyerekeit a hálószoba felé. Egy hosszú percig csak állt odabenn, és szemügyre vette a helyet, amelyet tizenöt éven át osztott meg Kurttal, ahol az összes gyereke megfogant és megszületett, és ami, attól tartott, hamarosan a sírjukká változik.

Letette Petert az ágyra, átrohant a másik hálószobába és lenézett az utcára. Néhány ember már kimerészkedett, és most néma rettenettel bámulták a csőcselék által végzett pusztítást. Ugyanez a csőcselék most egy másik utcában tette tomboló haragja áldozatává a zsidó otthonokat és boltokat.

Leah Meyer a férje péksége előtt állva próbálta felmérni a teljesen váratlanul rájuk mért csapást. A még mindig füstölő zsinagóga felett képződő fekete felhő alól is kivált néhány árnyék. A szomszédok egyesült erővel megfékezték az épületet pusztító lángokat, így az ablaknyílásokból eltűntek a vad táncot járó, vörösen izzó fények.

Senki sem vette észre, hogy a Friedman Vegyeskereskedés is lángokban áll. Ruth feltolta az egyik ablakot, és segítségért kiáltozott. Úgy tűnt azonban, hogy senki sem hallja meg kétségbeesett hangját, mígnem Leah Meyer mégiscsak felpillantott, és amikor meglátta Ruthot az ablakban, odaintett neki.

– Segítség! – sikította Ruth. – Segítsen valaki! Csapdába estünk. Ég a lépcsőház, nem tudunk lemenni. Segítség! Kérem, segítsen valaki!

Frau Meyer azonban mintha nem hallotta volna meg a könyörgését. Elfordult, de Ruth utánakiáltott:

– Leah! Leah! Hozzon segítséget! Élve elégnek a gyerekeim!

Végre úgy tűnt, hogy az idős asszony agya felfogta, mekkora baj van, és futni kezdett a zsinagóga felé. Az ajtajához érve eltűnt, majd a következő pillanatban többedmagával rohant vissza az utcára. Az egyik asszony egyenesen a bolt ajtajához szaladt, de vissza is hőkölt a lángoktól, amelyek már az egész földszintet ellepték.

– Ugorjanak! – kiáltotta. – Nincs más megoldás. Nem tudunk bemenni, hogy kihozzuk magukat.

– Nem megy! – kiáltotta kétségbeesetten Ruth. – A gyerekeim nem tudnak ilyen magasról kiugrani.

– Akkor fogjon egy lepedőt, és eressze le őket! – kiáltotta vissza az asszony. – Gyorsan! Kötözze egy lepedőhöz, és eressze le őket. Mi majd elkapjuk őket, ne féljen.

Ruth bólintott, visszarohant a másik hálószobába, és sietve átküldte a gyerekeket a lányok szobájába:

– Vigyázzatok az ikrekre! – utasította a lányokat, miközben ő maga lerántotta Laura ágyáról a lepedőt. Megpróbálta kettétépni, de túl jó minőségű volt, és a szegély sem engedett. Kétségbeesett ordítással átszaladt a saját szobájába, és felkapta az öltözőasztaláról a manikűrkészletét. Elég kicsi volt ugyan a körömvágó olló, de arra jó volt, hogy vágást ejtsen vele az anyagon, amit aztán tovább téphetett.

A közlekedőtérben már gomolygott a füst, így Ruth, amint visszatért az utcai hálószobába, fuldokolva becsapta maga mögött az ajtót, és minden idegszálával arra koncentrált, hogy mielőbb összetákoljon egy elég hosszú kötelet a kettéhasított lepedőből. Az ágyat az ablakhoz vonszolta, és gyorsan a fémkerethez kötözte a lepedőkötél egyik végét, a másikat pedig kidobta az ablakon. Túl rövid volt. Még vagy másfél métert kellett volna ugrani ahhoz, hogy valaki földet érjen. Lekapta az ágyról a takarót, és azt is kidobta a lent állók készséges kezei közé, akik megragadták, hogy arra pottyanjanak a kiugró gyerekek.

– Te mész először, Laura. Ne feledd, a lábaddal is bele kell csimpaszkodnod a lepedőbe, nem csak a kezeddel, nehogy túl gyors legyél. – Magához húzta a lányát. – Gyerünk, kislányom. Légy bátor! Szükség van rád odalenn, hogy elkaphasd az ikreket.

Az ajtó alatt vastagon érkező füsttől köhögni kezdtek a gyerekek. Csípte a szemüket, és ahogy körülölelte őket, eltakarta az anyjuk elől. Laura kiült az ablakpárkányra, majd rémült pillantást vetve az anyjára megragadta a kötelet, és csúszni kezdett lefelé. A feszes vászonfelület felhorzsolta a tenyerén a bőrt, így, mire a kötél végére ért, már nemcsak félelmében visított, hanem a fájdalomtól is. A következő pillanatban, mint egy batyu, a kifeszített takaró közepére huppant. Ruth nyomban felhúzta a lepedőt, szorosan Peter derekára kötözte, és bár a kisfiú sikoltozott, és mindkét kezével belecsimpaszkodott, kituszkolta a párkányra és leeresztette a felfelé nyújtott kezek közé.

A lángok ekkor már a hálószoba ajtaját nyaldosták, amely hamarosan elkezdte megadni magát a tábláinak feszülő irdatlan hőnek. Ruth kétségbeesett mozdulatokkal Hans derekára kötözte a lepedőt, és őt is leeresztette a biztonságba. Mindeközben Inge csitíthatatlanul sikoltozott, és a földön fekve rugdosott a lábával félelmében és dühében.

Mire Ruth harmadszor is felkapta a kötelet, bedőlt az ajtó, és a tűz benyomult a szobába. A lángok félelmetes gyorsasággal falták a bútorokat. Ruth vetett egy pillantást maga mögé, aztán hóna alá kapta a bömbölő Ingét, és az ablakhoz vonszolta. Arra már nem volt idő, hogy biztonságosan rákösse a lepedőt, így egy figyelmeztető kiáltást követően kilökte a kislányt az ablakon a lent kifeszített takaróra. A kislányt még fel sem emelték a várakozó kezek, amikor Ruth érezte, hogy a tűz belekap a ruhájába. Egy újabb figyelmeztető kiáltással kivetette magát az ablakon.

Laura iszonyodva nézte a párkányról elrugaszkodó anyját, aki, hogy lassítsa zuhanását, megpróbálta elkapni az ablakból lelógó lepedőt. Rosner rabbi állt a legközelebb ahhoz, hogy elkapja, de hiába nyújtotta magasra a karját, az asszony ráesett, és őt is magával rántotta a földre. Úgy feküdtek ott, egymásba gabalyodott végtagokkal, mint szenvedélyesen ölelkező szerelmesek, csakhogy Ruth szinte teljesen kiszorította az idős férfi mellkasából a levegőt.

Laura, megfeledkezve a tenyerét égető fájdalomról, az anyjához rohant:

– Mutti! Jól vagy, Mutti?

Az asszony azonban mozdulatlanul feküdt. Laura már azt hitte, meghalt, amikor az anyja halkan felnyögött, és megrándult a lába. Ruth a becsapódás következtében nem bírt megszólalni egy darabig, de igazából nem is tudta volna megmondani, hogy jól van-e. Minden porcikája sajgott, még mindig úgy érezte, mintha égne a háta, és biztosra vette, hogy a lábát apró tűkkel szurkálja valaki. Rosner rabbi is nyögött egyet alatta, mire Ruth megpróbált kibontakozni a ráfeszülő végtagok közül, hogy legalább a férfi fel tudjon állni.

A sietve érkező Frau Rosner félretolta Laurát, és letérdelt a férje mellé. Az ikrek, akikre addig Frau Meyer vigyázott, nyöszörögni kezdtek, és Inge, aki egy percre sem hagyta abba a bömbölést, most még nagyobb hangerőre kapcsolt. Mintha mindez nem lett volna elég, ismét erősödni kezdett a csőcselék fenyegető üvöltése, amint a párhuzamos utcára befordulva elindultak visszafelé.

Valaki elkínzottan felkiáltott:

– Visszajönnek! Visszajönnek!

– El kell tűnnünk innen – mondta sürgetően Frau Rosner. – Gyerünk, Samuel! Muszáj felállnod! – Megfogta Ruth karját, és húzni kezdte, hogy a rabbi fel tudja tolni magát. – Errefelé tartanak! – sikította az asszony a felerősödő hangoktól rémülten. – Nem maradhatunk az utcán!

Ruth nagy erőfeszítéssel lehemperedett a férfiról. Laura és Inge azonnal odarohant hozzá:

– Mutti! – Laura megragadta az anyja kezét. – Jól vagy?

Ez alkalommal Ruth már ki tudott préselni magából egy választ:

– Igen, drágáim. Jól vagyok. Csak fáj mindenem. És azt hiszem, kificamítottam a bokámat.

– Visszafelé jönnek! – kiáltotta félelemtől remegő hangon Leah Meyer. – El kell mennünk innen.

Határozottan megmarkolta az ikrek kezét, és a saját háza felé kezdte vonszolni őket, a férje üzlete felett lévő lakás viszonylagos biztonságába.

– Ki kell hívnunk a tűzoltókat! – nyöszörögte Ruth, amint felnézett a függönyeit habzsoló lángokba, amelyek több helyen már a fa kiszögellésekbe is belekaptak.

– Minek? Úgysem jönnek ki – vetette oda dühösen Frau Rosner, akinek végre sikerült talpra állítania a még mindig erősen ziháló férjét.

De tévedett. Néhány perc múlva befordult az utcába egy szirénázó tűzoltóautó, és a tömlők vízsugara célba vette azt, ami Friedmannék otthonából megmaradt. Nem Ruth hívta őket, hanem az egyik szomszéd, akinek a háza szinte egybeért az égő épülettel. Ez a szomszéd, aki nem volt zsidó, nem akarta, hogy az ő háza is a lángok martaléka legyen.

A Friedman családot a Meyer házaspár fogadta be. Bár az ő boltjukat is megrongálták és összemázolták festékkel, a lakórészükben az egyetlen kárt egy első emeleti ablakon behajított tégla okozta. Frau Meyer, akinek nem voltak saját gyerekei, végtelen gyengédséggel lemosta Laura csúnyán feldörzsölődött tenyerét, és be is kötözte egy tiszta vászoncsíkkal. A kisebbeknek tejet melegített, majd átvitte az ikreket az apró vendégszobába, ott fejtől-lábtól lefektette őket az egyetlen ágyra, betakargatta a gyerekeket, és addig dúdolt nekik, míg kimerült álomba nem merültek.

Ruth egy karosszékben ült, egy zsámolyra támasztva sérült lábát. Annyira megdagadt, hogy amikor levették a cipőjét, alig látott valamit a lábujjaiból. Leah hideg borogatást tett rá.

– Holnap megpróbáljuk idehívni dr. Kohnt, hogy nézze meg – mondta az asszony.

– Holnap reggelre sokkal jobban leszek – biztosította Ruth, bár az arca a legapróbb mozdulatra is eltorzult a bokájába hasító fájdalomtól. – Nem lesz szükségem doktorra.

– Majd meglátjuk – felelte Leah. – Még az is lehet, hogy eltört…

Laura, akinek már nem fájt annyira a keze, aggodalmasan méregette az anyját. Inge végre abbahagyta a sírást és odakuporodott mellé, szőke fejét az anyja vállgödrébe rejtve.

Laura látta, hogy az anyja arca megrándul, amikor Inge, hogy jobban hozzábújhasson, fészkelődni kezdett, ezért éles hangon rászólt a húgára:

– Inge! Maradj nyugton! Fájdalmat okozol a Muttinak.

Inge azonban rá sem hederített, még közelebb araszolt az anyjához, aki csak ennyit mondott:

– Semmi baj, drágám. Jól vagyok – majd bágyadtan odamosolygott Laurára, és megkérdezte: – Hogy van a kezed?

Laura lepillantott a kötéseire:

– Ha holnap ideér Kohn doktor, Frau Meyer megnézeti vele – felelte.

Inge végül nyugtalan álomba merült az anyja vállán. Leo Meyer gyengéden felemelte, és befektette a saját szobájukban lévő nagy, dupla ágyba.

– Szegény kis jószág. Most már talán aludni fog – mondta, majd amikor Laura átült az anyja mellé, hozzátette: – Csak óvatosan, Laura. Anyukád súlyosan megsérült. Csoda, hogy nem halt meg.

– Csoda, hogy egyikünk sem halt meg – helyesbített Frau Meyer, miközben Laura azt gondolta, hogy Ingére persze nem szólt rá senki. Ő ott ülhetett anyjával, amíg el nem aludt.

– Nos, Laura, azt hiszem, ideje, hogy te is megpróbálj aludni egy kicsit – mondta az idős asszony. – Odafeküdhetsz Inge mellé, rendben?

– Nem tudnék elaludni – bizonygatta remegő hangon, könnyeivel küszködve Laura. – Hogy is jönne álom a szememre? Hol van apa?

Végül mégiscsak elaludt. Amikor Frau Meyer betakargatta az alvó Inge mellett, Laura a párnába temette az arcát, és elfojtott zokogással álomba sírta magát. Csak sok órával később ébredt fel: ki kellett mennie a fürdőszobába. Inge akkor már nem volt mellette az ágyban; egy nedves folt volt a helyén. Neki is fürdőszobára lett volna szüksége, de nem jutott el odáig. Laura orrát facsarta a nedves lepedő savanyú szaga, és belevörösödött a zavarba, hogy a húga ilyen szégyenletes dolgot művelt egy idegen ágyban.

Aznap reggel azonban a pisis ágynemű volt a legkisebb probléma a ház életében. Leo Meyer elment megtudni, hogy mi történik, és megpróbálja kideríteni, mi lett a sorsa Kurt Friedmannak – de senki sem tudta. Rengeteg barátjuk házát megrongálták, és Kurthoz hasonlóan sok férfit elvittek. Miközben fény derült arra, hogy mi történt más zsidó családokban előző éjszaka, Leo alig tudta elhinni, hogy őt nem tartóztatták le.

Ruthnak sikerült meggyőznie Leah-t, hogy nem szükséges kihívni dr. Kohnt. Neki magának nem volt pénze, és nem akart még jobban eladósodni Meyeréknek. Az idős asszony kicserélte a bokáján a borogatást, és mivel mindketten látták, hogy apadt egy kicsit a duzzanat, nem esett több szó a doktorról.

– Legjobb lenne, ha még egy ideig felpolcolva tartaná – vélekedett Leah.

– Biztosan igaza van – felelte Ruth –, de nem ülhetek itt tétlenül. Át kell mennem a boltba, megnézni, maradt-e valami menthető, mielőtt mások teszik meg ugyanezt.

Nagyon lassan leeresztette a lábát a padlóra. Ezt látva Leah előszedett neki valahonnan egy régi kampósbotot, és talpra segítette.

– A kicsiket bízza rám – mondta. – Csak Laurát vigye magával. Ő már tud segíteni.

Laura vállára és Leah botjára támaszkodva Ruth óvatosan kilépett a pékség ajtaján. Odakinn megállt, végignézett a Gerbergassén, ahol egész házasélete során élt.

Keskeny, kanyargós utca volt. Főleg zsidók lakták, és a zsinagóga volt a domináns épülete. Ami nem is olyan régen még a közösségi élet fő színtere volt – nyitott ajtókkal, a házakból ki-be szaladgáló, zsibongó gyerekekkel, a járdán pletykáló szomszédokkal –, most nem is lehetett volna üresebb. Egy lelket sem lehetett látni az elhagyatott utcán. Több épületen látható nyomot hagyott a csőcselék, de Ruthot akkor fogta el igazán a kétségbeesés, amikor pillantása a saját boltjukra, az otthonukra esett.

Laurára és a botra nehezedve átbicegett az utca másik oldalára, hogy szemügyre vegye, mijük maradt. Az egykori kirakat feketén tátongó lyuk volt. Ami a megégett bejárati ajtóból megmaradt, sírós hangokat adva lógott egy zsanéron. Ahogy Laura meglökte a himbálódzó ajtót, a zsanér felnyögött, és mintha túl soknak találta volna a ránehezedő súlyt, leszakadt, és az ajtó bezuhant a bolt belsejébe. Ruthnak és Laurának be sem kellett lépnie ahhoz, hogy lássák: semmi sem maradt a családi vállalkozásból. A bolt teljes egészében megsemmisült. A levegőben nedves koromszag terjengett. Döbbent kétségbeeséssel nézték az üszkös maradványokat. A padlón heverő néhány bádogdobozon kívül minden odalett: a pult, a polcok, a lakásukba vezető lépcső…

Ruth megpróbálta visszatartani a szemét mardosó könnyeket. Mindenük odaveszett, és egyedül kellett a veszteséggel szembenéznie. Mivel Kurtot elvitték, neki magának kellett kitalálnia, hogy hová mehetnének a gyerekekkel. El sem tudta képzelni, hogyan fognak élni ezután. Miből? Meyeréknél nem maradhatnak tovább néhány napnál, hiszen az idős párnak számtalan problémája van nélkülük is. Ruth érezte, hogy szorongatni kezdi gyomrát a félelem, olyannyira, hogy szinte elnyeli őt. Minden tulajdonuk megsemmisült, és a lábán is alig tudott segítség nélkül megállni.

– Mutti! – Laura vékony hangja hozta vissza a valóságba: olyan szorosan markolta a kislány karját, hogy minden bizonnyal fájdalmat okozott neki. Kényszerítenie kellett magát, hogy ellazítsa az ujjait.

– Ne haragudj, drágám – mondta. – Gyere, menjünk innen. Itt már nincs keresnivalónk.

– Nem kellene kiásnunk a kertben a dobozt? – kérdezte Laura. Az anyja azonban értetlenül nézett, ezért a kislány hozzátette: – Tudod, apa dobozát. Amit elásott.

Az iratos doboz! Ruth döbbenten bámult maga elé. Hogy is feledkezhetett meg az iratos dobozról? Kurt, mivel már nem bízott abban, hogy a bank tisztességesen bánik zsidó ügyfeleivel, az összes fontos iratukat elhelyezte egy erős fémdobozban, és elásta az udvari ösvény egyik járólapja alá. Ruth még mindig nem értette, hogyan felejthette el.

– Okos kislány vagy! Gyere! – Ruth, új célt látva maga előtt, keresztülbicegett a kiégett bolton és a hátsó ajtón keresztül kilépett a parányi udvarra. Tudta, melyik járólapot emelte meg Kurt, noha az is ugyanúgy be volt ágyazódva a talajba, mint a többi.

– Szükségünk van valamire, amivel megemelhetjük – mondta, és körülnézett, hogy mit használhatnának.

– Keresek valamit a szerszámoskamrában – ajánlotta Laura, és a hátsó falnak támaszkodó bódéhoz sietett. Talált is benne egy szeneslapátot, amiről azt gondolta, jó lehet. – Ezzel talán menni fog… – dünnyögte, majd beillesztette a lapát élét a járólap pereme alá, és rátámaszkodott a nyelére. Érezte, hogy megmozdul a lap, de nem volt elég erős ahhoz, hogy megemelje. Ismét ránehezedett a nyélre, de hiába.

– Nem tudom elmozdítani, Mutti – mondta sírós hangon. – Túl nehéz! Szaladjak el Herr Meyerért?

– Ne! – felelte a kelleténél élesebb hangon az anyja. – Ez privát dolog. Csak a családra tartozik. Fogd meg a botomat, hadd próbáljam meg én.

Ruth átadta a botját Laurának, és egyik lábán egyensúlyozva megpróbálta megemelni a makacs járólapot.

– Gyere, Laura, segíts. Ketten talán többre megyünk.

Újra nekiveselkedtek, most már ketten, és a lap végül lazulni kezdett a dupla súly alatt.

– Sikerülni fog! – lihegte Ruth. – Szerencse, hogy apa nem cementezte le. Na, még egyszer!

A lap ezúttal annyira megemelkedett, hogy alá tudták csúsztatni a lapát peremét.

– Most már csak ki kellene ékelnünk valamivel – mondta fújtatva Ruth, aztán, amikor megfeledkezve önmagáról, ránehezedett fájós bokájára, egy halk sikoly kíséretében a földre huppant.

– Mutti! Jól vagy? – kérdezte rémülten Laura.

Az asszony levegőhöz sem jutott a fájdalomtól, de azért valahogy kipréselte magából a választ:

– Igen, Laura, jól vagyok. Nézz körül, hátha találsz valami éknek valót, hogy ki tudjuk emelni a dobozt.

Laura visszaszaladt a szerszámos bódéhoz, és pár perc múlva egy téglával tért vissza.

– Több is van ebből – mondta. – Becsúsztathatjuk a lap alá.

Pontosan ezt is tették. A nehéz kőlap végre felkerült az alácsúsztatott téglákra, így Laura be tudott nyúlni az üregbe a dobozért.

– Ügyes vagy! – dicsérte az anyja. – Most tegyük vissza a kőlapot, aztán menjünk.

Ez megint csak nagy küzdelem árán sikerült nekik, de Ruth elszántan el akart tüntetni minden olyan nyomot, amely illetékteleneket elvezethetett volna a rejtekükhöz. Nem tudhatta, nem lesz-e rá szükségük megint. Amikor a lap visszakerült a helyére, utasította Laurát, hogy söpörje vissza rá a félrekotort talajt, és amennyire tudja, tapossa vissza a résekbe, hogy a rávetülő pillantások ne fedezhessenek fel semmit. Végül Laura visszavitte a lapátot meg a téglákat a bódéba. Jól jöhetnek még a későbbiek során. Aztán talpra segítette Ruthot, kezébe adta a botját és felkapta a dobozt.

– Nem kell, hogy bárki meglássa – magyarázta Ruth. – Majd én megyek elöl, és ha az utcára lépve nem látok senkit, te gyorsan szaladj be vele Meyerékhez.

– És te? Nem hagyhatlak itt – felelte idegesen Laura.

– Én csak lelassítanálak – válaszolta Ruth. – Helyezd csak mielőbb biztonságba a dobozt, én meg majd szép lassan elboldogulok valahogy. De vigyázz, senki se lássa, mi van nálad. Amint beérsz a házba, rejtsd az ágy alá.

– Még Frau Meyer sem tudhat róla?

– Sem ő, sem más. Így lesz a legjobb – mondta az asszony. – Persze, ha meglátja, semmit sem tehetünk, de jobb lenne, ha titokban tudnánk tartani. No, mozdulj!

Ruth mielőbb szerette volna biztonságban tudni az értékes dobozukat. Nem emlékezett rá, hogy pontosan mi volt benne, de a ruhán kívül, amit viseltek, ez volt az egyetlen tulajdonuk, és semmi esetre sem akarta kockára tenni.

– Várj, előbb kinézek – mondta. Elaraszolt a törött bejárati ajtó mellett, és végigpillantott a keskeny utcán.

A zsinagóga körül mozgolódtak páran, de senkit sem látott, aki feléjük tartott volna.

– Most! Szaladj! – Ruth félrehúzódott, hogy kiférjen mellette a lánya, aki pillanatokon belül el is tűnt Meyerék biztonságot jelentő ajtaja mögött. Amikor Laura már odabent volt, Ruth is elindult bicegve a másik oldal felé. Miközben az egyenetlen kövezetet figyelte, nehogy rossz helyre lépjen, két Hitlerjugend egyenruhás fiú fordult be a sarkon. Vörös festékkel teli vödröt cipeltek.

– Itt is van egy! – kiáltotta az egyik. – Add ide az ecsetet! – és már ki is kapta a hatalmas pamacsot társa kezéből, megmártotta a vödörben, és két szót mázolt arra, ami Friedmanék boltjából megmaradt. Jüden Raus! Takarodjatok, zsidók!

Ruth nem bírta megállni, hogy hátra ne forduljon, mire a fiú elnevette magát, és kántálni kezdte:

– Takarodj, zsidó! Takarodj, zsidó!

A barátja is csatlakozott hozzá, és amikor észrevette az út közepén bizonytalanul álldogáló asszonyt, mutogatni kezdett.

– Szegény öreg zsidó! Sánta!

Mielőtt Ruth megértette volna, hogy mi történik körülötte, a fiú odaszaladt mögé, és gonoszul a vádlijába rúgott. Az asszony térde megroggyant, ő maga egy halk sikollyal összecsuklott.

– Zsidó! Zsidó! Mocskos zsidó! – kántálták kórusban a fiúk, és táncolni kezdtek körülötte. Az, aki bemázolta a kirakatukat, meglengette az ecsetet, és telefröcskölte vörös festékkel az asszony arcát. Amikor Ruth védekezőn maga elé emelte a kezét, a másik fiú meglendítette csizmás lábát, és brutálisan oldalba rúgta. Ruth összegömbölyödött az út közepén, és miközben fuldoklott a zokogástól, a fiú még a fejét is megrúgta, mielőtt hangos kántálás közepette továbbálltak.

– Heil Hitler! Mocskos zsidók! – énekelték, és minden útjukba eső zsidó boltra felfestették, hogy Jüden, Raus! Takarodjatok, zsidók!

Ruth nagy nehezen négykézlábra állt, így tette meg, lassan araszolva, a Meyerék boltjáig vezető pár méteres utat. Annak ajtajára is felkerült a vörös festék, de a fiúkat túlságosan lefoglalta a gyalázkodó szavak felmázolása ahhoz, hogy újra betörjék. Még oda sem ért az ajtóhoz, amikor felpattant, és Laura szinte kiröppent az utcára.

– Mutti! Mutti! Jól vagy? Ó, Mutti! – Laura zokogva megpróbálta talpra állítani az anyját, ami végül csak Leah Meyer segítségével sikerült.

Ketten valahogy betámogatták a friss sérülésektől vérző asszonyt a boltba, és egy székre ültették.

– Frau Meyer nem engedett ki hozzád! – sírta panaszosan Laura.

– Jól tette! – zihálta Ruth, aki még mindig kapkodva szedte a levegőt a rúgások után. – Csak rontott volna a helyzeten, ha kijössz.

Leah ezúttal ragaszkodott ahhoz, hogy kihívja dr. Kohnt.

– Majd mi kifizetjük – mondta, rátapintva Ruth dilemmájára. – Aztán, ha jobb idők jönnek, majd visszafizetik.

A teljesen összetört Ruth nem tehetett mást, minthogy elfogadja a nagylelkű ajánlatot. Csak abban bízott, hogy egy kevéske pénz is lesz a dobozban.

Már szürkült, amikor dr. Kohn megérkezett, és hálásan elfogadta a kávét, amellyel Frau Meyer megkínálta. Miután megvizsgálta Ruthot, közölte, hogy szerinte nem történt súlyos sérülés, az asszony pár zúzódással megúszta. Gyengéd mozdulatokkal bekente mindegyik sebet kenőccsel, de Ruth minden érintésre összerándult.

– Nagy szerencséje volt – magyarázta. – Ekkora rúgások nyomán könnyen megrepedhetett volna a veséje. Próbáljon meg pihenni egy kicsit. – Amikor Leah megkérdezte tőle, hogy mivel tartoznak, csak mosolyogva megrázta a fejét: – A tegnap éjszaka után semmivel.

– Mit fog csinálni, Ruth? – kérdezte Leah, amikor már csak ő, a férje és Ruth volt a nappaliban. – Hová mennek?

– Természetesen addig maradnak nálunk, ameddig akarnak – tette hozzá Leo Meyer, de Ruth elkapta a pillantást, amit közben a feleségével váltott, és rögtön tudta, hogy nem fogadhatja el az ajánlatot. Először is, nem volt elég hely ahhoz, hogy mindannyian elférjenek. Meyerék már így is átadták nekik az ágyukat, ő pedig az egyetlen olyan bútordarabon ült felpolcolt lábbal, amit fekvőhelyként lehetett volna használni.

Ruth sápadt volt a fáradtságtól és a félelemtől; a szeme hatalmasnak tűnt hófehér arcában. A bokája lüktetett, mindene fájt, és úgy érezte, mintha gyapottal lenne tele a feje.

Fogalmam sincs, hogy mit fogok csinálni, gondolta elgyötörten. Csak annyit tudott, hogy ott nem maradhatnak, és haza sem mehetnek… hiszen nem volt már otthonuk.

– Mindketten nagyon kedvesek – mondta végül –, de elviszem a gyerekeket Kurt fivéréhez. Tudom, hogy ő befogad minket, és… és… – folytatta elcsukló hangon – ott majd Kurt is ránk talál.

– Majd reggel végiggondoljuk – mondta kedvesen Leah. – Egyelőre arra van szüksége, hogy kipihenje magát. Van egy kis aszpirinem. Kettőt bevesz, és megpróbál aludni egy jót, rendben?

Ruth hálásan bevette a felajánlott aszpirint, de ragaszkodott hozzá, hogy a lányokkal együtt aludjon, így Meyerék legalább a kanapén tölthették az éjszakájukat.

– Mi elférünk abban a nagy ágyban – mondta –, és maguknak is aludniuk kell valahol.

Amikor végre viszonylagos kényelembe helyezte magát a lányai mellett, a gondolatai visszatértek az iratos dobozhoz, amelyet délután Laurával előástak. Ott volt az ágy alatt, ahová Laura rejtette, de Ruth nem tudta megnézni, mi van benne, mert le volt lakatolva, és nem volt hozzá kulcsa. Kurt elrejtette valahol a kulcsot is, de az a valahol most romokban hevert odaát a boltban, és Ruthnak fogalma sem volt, hol kellene keresnie. Kurt fejében meg sem fordult, hogy nem lesz velük, amikor elő kell ásni a ládát.

Csak egyetlen lehetőség van, gondolta Ruth. Holnap kérnem kell valamilyen szerszámot Leótól, amivel feltörhetem. Aztán mindnyájan elmegyünk Herberthez.

Miután meghozta a döntést, Ruth megpróbált elaludni, de az agya nem tudott megnyugodni. Egymást kergették benne a rombolás képei, a rohamosztagosok, a bolt ellen intézett támadás, a tűz, a szörnyűségekhez háttérzenét adó csőcselék és a tetteiket tápláló emberi gonoszság megnyilvánulásai. Képes volt emberi torok kiadni ilyen állati hangokat? Ruth testi fájdalma semmi sem volt lelki kínlódásához képest. Mindenáron biztonságba kell helyeznie a gyerekeket, és így, hogy Kurtot letartóztatták, ezt neki egyedül kell véghezvinnie.

Leo azt mondta, hogy nem voltak mindenütt zavargások.

– Kirnheimben csak a mi körzetünket érintették – magyarázta –, de nagyon alaposan megterveztek mindent… a rohamosztagosok felhergelték a tömeget, és részvételre buzdították a Hitlerjugendet is. Ennek nyomán kisebb zavargások törtek ki bizonyos utcákban.

– Nekem nem tűnt annyira kicsinek – jegyezte meg a felesége.

Ruthnak sem. Ő úgy érzékelte, hogy egész Németország megőrült, és hogy a zsidóüldözés nemzeti szabadidős elfoglaltsággá vált mindenütt. Egyetlen biztonságos megoldásnak az tűnt, ha elmennek Herberthez.

Herbert és Kurt, bár fivérek voltak, nem álltak közel egymáshoz. Kurt annak idején örömmel átvette és vezette tovább a családi vállalkozást, míg a jobb életre vágyó Herbert beállt hivatalnoknak egy nagy müncheni jogi cégnél. Ruth nem ismerte jól, de biztosra vette, hogy ilyen szükséghelyzetben a szárnyai alá veszi a fivére családját. Már csak az volt a kérdés, hogyan jutnak el hozzá.

Végül, a lányai egyenletes lélegzését hallgatva, Ruth is elszunnyadt, és fel sem ébredt, míg a hajnal első ujjacskái be nem nyomultak a függönyök közötti résen. Ekkor azonban teljes súlyával ránehezedett a komor valóság.

Kettő

Míg Frau Meyer leültette a gyerekeket reggelizni, Ruth megmutatta Leónak a dobozt.

– Minden fontos iratunk ebben van – magyarázta. – És csak Kurt tudná megmondani, hol van a kulcsa. Ki tudná nyitni nekem?

Leo megvizsgálta a lakatot, aztán előhúzott a szerszámos ládájából egy vésőt meg egy kalapácsot.

– Fel kell törnöm a hevederzárat – mondta. – Ahhoz, hogy a lakatot kinyissam, nincs elég jó eszközöm. Tartsa erősen a dobozt!

Miután Ruth mindkét kezével megragadta a dobozt, Leo a heveder alá csúsztatta a vésőt, és rácsapott néhányat a kalapáccsal. Egy hangos csattanás után a heveder elvált a doboztól, és így már fel lehetett nyitni a tetőt.

– Parancsoljon! – mondta Leo vidáman, majd elfordult, hogy a helyükre tegye a szerszámokat, Ruth pedig felnyithassa a dobozt, és átvizsgálhassa tartalmát.

Az asszony a térdére emelte a ládikát, és megemelte a tetejét. Különféle dokumentumok voltak benne: a családtagok születési anyakönyvi kivonatai, a házassági anyakönyvi kivonatuk Kurttal, szerződések a bolttal kapcsolatban, ami harminc éve volt a család tulajdonában. Ott volt Kurt útlevele, és a sajátja is, amit akkor használt utoljára, amikor elvitte a lányokat Bécsbe az unokaöccse, Paul bar mitzvah szertartására, és felfedezett egy kisebb köteg, gumigyűrűvel összefogott pénzt is. Egy kis ékszerdobozban megtalálta azt az aranybrosst, amelyet az anyjától kapott, egy másikban pedig azt a gyöngy fülbevalót, amellyel Kurt anyja ajándékozta meg az esküvőjük napján. Ruth száraz szemmel méregette a doboz tartalmát. Mindössze ennyi maradt a családi vagyonukból.

Nem sírt, már nem voltak könnyei.

– Erősnek kell lenned – biztatta magát. – Meg kell őrizned a családot, mire Kurt visszajön.

Az, hogy Kurt esetleg nem fog visszajönni, fel sem merült benne, és addig is ott volt nekik Herbert.

Amint végeztek a gyerekek az evéssel, elmondta Meyeréknek, hogyan döntött.

– Ne érezze úgy, hogy el kell mennie – mondta neki Leo. – Mire valók a szomszédok, ha nem arra, hogy nehéz időkben segítsenek egymáson?

– És maguk segítettek is, sokkal többet, mint amennyit kérni mertem voltam. Most azonban itt az ideje, hogy továbbálljunk – felelte Ruth. – El kell vinnem a gyerekeimet a bácsikájukhoz. Ő majd vigyáz ránk, míg Kurtot el nem engedik, és Kurt is tudni fogja, hogy ott kell keresnie minket.

– Hát, ha egészen biztos benne… – bármennyire igyekezett is Leah titkolni, a hangján érezni lehetett a megkönnyebbülést. Az, hogy befogadott a házukba egy anyát négy gyermekével, minden szempontból kimerítő volt számukra, nem beszélve a veszélyről, aminek ezzel kitették magukat. A nácik már vadásztak a zsidókra, és ilyen körülmények között az volt a legjobb, ha egy zsidó összehúzza magát, és közben azért imádkozik, hogy ne vegyék észre. Ezt Leah is, a férje is tudta, és természetesen Ruth is.

Ruth megragadta az asszony kezét:

– Egészen biztos vagyok. Már így is túl nagy terhet raktunk a nyakukba.

– Szó sincs teherről – tiltakozott mosolyogva Leo, de Ruth az ő szemében is látta a megkönnyebbülést, és ebből tudta, hogy helyes döntést hozott.

– Tudja már, hogyan fognak utazni? – kérdezte a mindig gyakorlatias Leah.

– A városig vonattal, aztán busszal. Csak odatalálunk.

– Van pénzük? – kérdezte Leah.

Ruth megszámolta, amit a ládában talált, és megkönnyebbült, amikor látta, hogy Kurt milyen sokat félretett. A szomszédasszonyára mosolygott:

– Igen, van annyi, amennyiből el tudunk menni, és ha már itt tartunk, azt is ki tudom fizetni, amivel maguknak tartozom, drága Leah.

A tűz utáni reggelen Leah a hálóruhás gyerekekre nézett, aztán elment a piacra, ahonnan minden gyereknek hozott egy öltözet ruhát, egy pár cipőt, sőt még tartalék alsóneműt is. Ruthnak csak az a ruhája volt, amit viselt: szerencsére már felöltözött, mire az utcájukba ért a felforgató tömeg. Az idős hölgy nem kért tőle semmit, Ruth mégis örült, hogy meg tudja téríteni a kiadásait.

– Hogyan akar kapcsolatba lépni a sógorával? – kérdezte Leo.

– Sehogy – válaszolta Ruth. – Természetesen van telefonja, de azt hiszem, jobb lesz, ha csak úgy beállítunk hozzá. Akkor, ha másért nem, Kurt miatt kénytelen lesz befogadni minket.

– Azt gondolja, hogy máskülönben nem tenné meg? – kérdezte meglepetten Leah.

– Hogy őszinte legyek, Leah, fogalmam sincs. Sohasem álltunk egymáshoz túl közel. Elképzelhető, ha felhívnám, előállna valamiféle indokkal, hogy miért nem jó ötlet odamennünk, de… – vonta meg Ruth higgadtan a vállát – ha meglát bennünket a küszöbön, és megtudja, hogy nincs hová mennünk, talán nem fog bennünket elküldeni. Végül is a bátyja családja vagyunk.

– Ugye nem azt akarja mondani, hogy csak ennyi pénzük van? – kérdezte Leo. – Hát nem volt a férjének bankszámlája?

– De volt. Ám amikor kezdett nehézzé válni a helyzet, attól tartott, hogy a bank esetleg nem fizeti vissza a pénzünket, ha szükségünk lesz rá. Így az összes pénzt kivette.

– És beletette a ládába? – Leo hangjába hitetlenkedés vegyült.

– Sajnos csak egy részét – válaszolta Ruth, mert még Meyeréknek sem szerette volna bevallani, hogy pontosan mennyi pénzt rejtett a kiásott doboz. – A többit különféle helyekre dugta…

Elcsuklott a hangja, amikor a házban elrejtett készpénzre gondolt, ami azóta kétségkívül hamuvá vált. Aztán újra a szomszédjára nézett, és bátran elmosolyodott:

– Ne aggódjon, Leo. Maguk mindketten nagyon kedvesek voltak velünk. Ez a pénz pedig éppen elég lesz ahhoz, hogy eljussunk Herberthez.

Az idős pár ragaszkodott ahhoz, hogy még egy napig maradjanak. Ruth lábának még szüksége volt a pihenésre, és ott volt a többi sérülése is. Ruth hagyta, hogy meggyőzzék. Nem lelkesedett az utazásért, különösen így, hogy négy gyermeket kellett magával vinnie. Amikor másnap reggel elindultak, Ruth, akit hirtelen elöntött a szeretet Meyerék iránt, könnyekkel a szemében búcsúzott.

– Van néhány bádogdoboz a boltban, a földön – mondta nekik. – Kérem, fogadják el. Semmiképp sem tudnám magammal vinni, mert túl nehezek. Hogy mi van bennük, azt nem tudom, mert leégett róluk a címke, de ha egyébként nincs bajuk, akkor hadd adjam maguknak köszönetképpen… mindenért.

Az elutazás Kirkenheimből nem volt könnyű vállalkozás. Laura az ikreket vezette kézen fogva, Inge pedig az anyjába csimpaszkodott, amikor felszálltak a müncheni vonatra. A városba érve végül két busszal jutottak el Herbert külvárosi otthonához.

– Nagyon jónak kell lennetek a vonaton – figyelmeztette Ruth indulás előtt a gyerekeit. – Lehet, hogy kijelölt helyre kell ülnünk. Ha valaki megszólít benneteket, mosolyogjatok, de ne válaszoljatok. Főleg, ha barátságtalanul viselkednek veletek.

A lányoknak külön is megismételte, hogy „semmiképpen ne válaszoljatok”.

Tettek rájuk megjegyzéseket, miközben felkapaszkodtak, de végül az egyik kocsi sarkában találtak egy olyan helyet, ahol együtt tudtak maradni. A gyerekek, egyik ámulatból a másikba esve, jól viselkedtek a különös utazás során, így senki sem bántotta a kis családot. Mire végre megérkeztek abba a kerületbe, ahol Herbert lakott, elcsigázottak voltak mindannyian. Laura Petert cipelte, Ruth Hanst, Inge pedig, jó erősen megmarkolva az anyja szoknyáját, közöttük baktatott.

Jó tíz perc múlva megálltak az előtt a ház előtt, amelyikben Herbert lakása volt. A lépcsőházba lépve egy sor csengőt láttak. Mindegyik nyomógomb mellett volt egy név. Ruth vett egy nagy levegőt, és megnyomta a Friedman névvel jelzett gombot. Először senki sem válaszolt, de aztán a fejük felett, nagy visszhangot verve a lépcsőházban, felhangzott egy női hang:

– Igen? Ki az?

Ruth felnézett, és megpillantotta a hanghoz tartozó arcot.

– Ruth Friedman vagyok – kiáltotta vissza. – Herr Herbert Friedmanhoz jöttem.

– Mit akar tőle?

– Beszélni szeretnék vele – felelte Ruth, azon tűnődve, hogy ki lehet az asszony.

– Nincs itthon. – Az arc válaszra sem várva eltűnt, és Ruth hallotta, hogy becsukódik egy ajtó.

– Gyertek – mondta a gyerekeknek –, felmegyünk. – Azzal nyomában a gyerekekkel nekivágott a kőlépcsőnek. Minden fordulónál megállt, hogy elolvassa az ajtók mellett a neveket. A négyszintes ház harmadik emeletén három lakás volt: Hartmann, Gruber és Friedman. Megnyomta a Friedman név melletti csengőt. Semmi sem történt. Inge sürgetőn rángatni kezdte a szoknyáját.

– Vécére kell mennem, Mutti – suttogta a kislány.

– Bírd ki még egy kicsit, drágám – válaszolta Ruth. Ismét a csengőre helyezte az ujját, és ott is tartotta. Odabentről kihallatszott a folyamatos berregés, de nem vette le a kezét a gombról. Inge egyik lábáról a másikra állt mellette, markolászta magát, és Ruth ebből tudta, hogy már nem bírja sokáig. Az ajtóhoz hajolt, és bekiáltott: – Ha nem akar vizeletet takarítani az ajtó előtt, javaslom, hogy nyissa ki, és engedjen be minket. – Közben tovább nyomta a csengőt.

Végül résnyire nyílt az ajtó, és egy idősödő nő haragos arcával találták szemben magukat.

– Menjenek innen! – üvöltötte az asszony. – Mondtam már, hogy Herr Friedman nincs idehaza.

– Akkor megvárjuk, míg hazajön – felelte Ruth ingerülten. – És közben a kislányom el tud menni vécére.

– Itt ugyan nem, ugyanis nem jöhetnek be.

Ruth nem jött ki a béketűrésből.

– Asszonyom, én Herr Friedman sógornője vagyok. Ezek a gyerekek meg az unokaöccsei és az unokahúgai. A bátyjától hoztunk üzenetet. Kérem, engedjen be minket.

Az asszony végignézett a lépcsőházban álldogáló kis családon. Az anya egy botra támaszkodott, az egyik gyerek a bugyiját markolászva fel-le ugrálva próbálta visszatartani vizeletét. Mély sóhajjal félrelépett, és csak ennyit mondott:

– Az első ajtó balra.

Ruth elmotyogott egy köszönömöt, aztán sietve betuszkolta Ingét a jelzett helyiségbe, így Laurának kellett becipelnie a két kicsit. Az asszony hangos csattanással becsukta mögöttük az ajtót, és elvezette őket a rövid folyosó végén nyíló szobába. Néhány perccel később Ruth is csatlakozott hozzájuk a szemmel láthatóan megkönnyebbült Ingével, de csak hogy az ikreket is kivigye a mellékhelyiségbe.

Laura, míg a sorára várt, körülnézett. A szoba nem volt túl nagy, de kényelmesnek tűnt a berendezése, az utca túloldalán elnyúló parkra néző széles ablakkal.

Herbert bácsinak szép kilátása van, gondolta, miközben elgyönyörködött a parkot díszítő késő nyári virágok vidám színkavalkádjában. A park egyik sarkában, ahová kellemes árnyékot vetettek a fák, nörszök üldögéltek, szórakozottan ringatva a rájuk bízott gyerekek kocsiját, míg a nagyobbak a fűben játszottak. Nevetésüket egészen az ablakig hozta a szél.

Laura irigykedve figyelte őket. Mikor is volt, amikor utoljára parkban játszadozott az iskolatársaival? Iskolatársak… Nemigen maradt meg belőlük senki. Azzal, hogy Herr Hitler lett a kancellár, minden megváltozott. A barátnői, vagy akiket Laura a barátnőinek hitt, nem játszhattak vele többet. Az iskolában neki és a többi zsidó gyereknek csak az osztály végében jutott hely. Szinte láthatatlanokká váltak. A tanárnőjük, Fräulein Lederman, akit Laura annyira szeretett, elment, és egy másik jött helyette, Fräulein Karhausen. Fräulein Karhausen úgy tett, mintha a zsidó gyerekek nem is léteznének. Magukra hagyta őket a hátsó sorokban, ahol egyedül, segítő magyarázat nélkül tanulhatták meg, amit tudtak. Megtiltották nekik, hogy a szünetekben a többi gyerekkel játsszanak, az osztályban kellett megenniük az ebédjüket, miközben korábbi barátaik a friss levegőn szaladgálhattak. A többi gyerek, akiket szinte egész életében ismert, barátból barátságtalan idegenné változott. Eleinte csak kerülték a társaságát, figyelmen kívül hagyták, de túl gyorsan ellenségessé váltak, és ha szóltak hozzá, csak mocskos zsidónak nevezték. Még Wanda is, aki kisiskolás koruk óta a legjobb barátnője volt.

Az anyja megpróbálta elmagyarázni neki, hogy megváltoztak a „dolgok”. És a törvények is. Az emberek féltek szóba elegyedni a zsidókkal, leginkább, mert féltették a családjukat, ha esetleg rajtakapnák őket.

– Mindenki a családját teszi az első helyre – mondta Ruth Laurának, amikor könnyek közt találta egy délután. – Wanda szülei félnek, hogy valaki feljelenti őket a hatóságoknál, ha azt látják, hogy továbbra is barátságosan viselkednek velünk.

– Ezért még nem kellene „mocskos zsidónak” neveznie – sírta Laura, amivel az anyja csak egyetérteni tudott.

Most nyári szünet volt, és nem volt iskola. Laura a többi zsidó gyerekkel játszott, de hiányoztak neki a régi barátai. Míg meg nem változtak a „dolgok”, Laura nem is nagyon volt tudatában a saját zsidóságának. A családja szombat reggel a zsinagógába ment, Wanda családja vasárnap a templomba. De ez korábban nem számított. Laura elnézte az odalenn játszó gyerekeket, és azon tűnődött, van-e köztük zsidó.

– Sajnálom, hogy így magára törtünk – hallotta az anyja hangját, aki közben visszajött a fürdőszobából –, de mindenképpen beszélnem kell Herr Friedmannal.

Az idős asszony, aki beengedte őket, a szobában állt, mintha azt figyelné, hogy nem lopnak-e el valamit.

– Mondtam már, nincs itthon – felelte színtelen hangon.

– De majd hazajön – vágta rá Ruth a valóságosnál jóval nagyobb vidámsággal. – Megvárjuk.

A másik asszony savanyú képét látva elismételte, amit egyszer már elmondott:

– Ruth Friedman vagyok, Herr Friedman sógornője. – Kinyújtotta a kezét, de az asszony figyelmen kívül hagyta, így visszahúzta, és azt kérdezte: – És ön? Frau…

A kérdés egy darabig csak lógott a levegőben, de végül mégiscsak válaszolt a nő:

– Frau Schultz vagyok. Herr Friedman házvezetőnője.

– A házvezetőnője? – Ruth nem tudta eltitkolni meglepődését. – Nem is tudtuk, hogy… vagyis… értem.

– Majdnem mindennap jövök – folytatta Frau Schultz –, és estig maradok. Csak azután megyek el, hogy elkészítettem a vacsoráját. – Tett pár lépést az ajtó felé. – Csak este fog hazajönni. Addig várni akarnak?

– Igen – felelte határozottan Ruth megkönnyebbülten, hogy az asszony nem bentlakó cseléd. Míg a gyerekek a fürdőszobában voltak, megpróbálta felmérni a lakás méreteit, és bár több ajtó is nyílt a folyosóról, amelyen bejöttek, ahhoz nem tűnt elég nagynak, hogy öt plusz embert tartósan el tudjanak helyezni benne. – Hoztam magammal némi ennivalót. Ha végzett a konyhában, szeretném elkészíteni a gyerekeknek.

– Nem tudom, egyedül hagyhatom-e magukat a lakásban – jegyezte meg Frau Schultz barátságtalanul. – Honnan tudhatnám, hogy tényleg azok, akiknek mondják magukat?

Ruthnak elege lett az asszony akadékoskodásából.

– Nem tudhatja – vetette oda kimérten. – Így az lesz a legjobb, ha itt marad, míg Herr Friedman haza nem ér. – Miközben beszélt, kipillantott a folyosóra, és egy kis asztalkán észrevett egy telefont. – De akár fel is hívhatná Herr Friedmant az irodájában. Megvan a száma? Ha gondolja, én magam telefonálok neki.

A még mindig merev arcú Frau Schultz kihúzta a telefonasztalka fiókját, kivett belőle egy darab papírt, és Ruth kezébe nyomta.

– Parancsoljon – azzal elfordult, kinyitott egy ajtót és eltűnt a konyhában.

Ruth visszafordult a gyerekekhez, akik – Laura kivételével, aki még mindig az ablaknál állt – egy kanapén ültek szép sorban.

– Most felhívom Herbert bácsit – mondta. – Legyetek továbbra is jók. Ha végeztem, eszünk valamit. Laura, tartsd szemmel az ikreket, amíg telefonálok.

Ruth felkapta a kagylót, és megadta a diszpécsernek a papíron álló számot.

– Durst, Hartman és Weber. Jó napot, miben segíthetek?

– Herr Friedmannal szeretnék beszélni.

– Herr Friedmannal. Mit mondhatok neki, ki keresi?

– Ruth Friedman.

– Tartsa a vonalat, kérem.

Hosszú szünet következett, amit végül egy férfihang tört meg:

– Herbert Friedman. Segíthetek valamiben?

– Herbert? Ruth vagyok.

– Frau Friedman. – A férfi hangja semleges volt. Nyilvánvalóan nem akarta felfedni az ismeretségüket a telefonban. Ruth úgy döntött, hogy nem kerülgeti a forró kását:

– Itt vagyok a lakásodban a gyerekekkel. Frau Schultz nem akarja, hogy megvárjalak.

Rövid csend után Herbert csak ennyit válaszolt:

– Ez így van rendjén, Frau Friedman. Köszönöm, hogy felhívott. Viszonthallásra! – azzal elhalt a vonal.

Egy óra múlva megérkezett Herbert. Az arca vörös volt az erőlködéstől: bizonyára futva tette meg az utat a harmadik emeletig. A lakásba lépve letette a kalapját meg a kabátját az apró előszobában, és egyenesen a nappaliba ment, hogy üdvözölje sógornőjét.

– Ruth! – kezet nyújtott, és merő megszokásból megpuszilta az asszony arcát. Végignézett a kanapén sorakozó gyerekeken, majd újra az anyjukra emelte tekintetét. – Hol van Kurt?

Ruth, aki a férfi érkezésekor felállt, most visszahuppant a karosszékbe, ahol addig ült.

– Elvitték a rohamosztagosok… – aztán röviden összefoglalta, hogy mi történt.

– Kurt azt mondta, hogy jöjjünk ide – fejezte be mondandóját. – Így most itt vagyunk. Itt fog keresni bennünket.

– De drága Ruth, nem maradhattok itt!

– Hová mehetnénk máshová? Mindenünk odaveszett, Herbert. Alig van pénzem, és négy gyerekről kell gondoskodnom. Annyi ruhánk van, amennyit itt látsz rajtunk. Képes lennél kitenni az utcára a bátyád gyerekeit?

– Ki tudja, hogy itt vagytok? Kinek beszéltél rólam?

Ruth értetlenül nézett a férfira:

– Ezt meg hogy érted? Senkinek sem beszéltem rólad. Azért jöttünk ide, hogy Kurt megtaláljon bennünket, ha kiengedik.

– Hála istennek! – lehelte Herbert. Újra végignézett a nappalijában tanyát vert családon. – Nos, ma már nem mehettek sehová, ez nyilvánvaló, de holnap találnunk kell valamit, ahol meghúzhatjátok magatokat.

– Csak egyetlen szobára van szükségünk, Herbert, és neked van egy vendégszobád.

Herbert arca még vörösebbre váltott.

– Átkutattad a lakásomat? Hogy volt hozzá merszed?

– Természetesen nem kutattam át a lakásodat! – csattant fel méltatlankodva Ruth. – Csupán benyitottam az egyes helyiségekbe. Két hálószobád van. Feltételezem, hogy csak az egyikben szoktál aludni. – Kényszerítette magát, hogy lágyabb hangon folytassa: nem akarta az ellenségévé tenni a sógorát. – Egyetértek veled, hogy ez nem ideális, Herbert. Ha lenne hová mennünk, odamennénk, de nincs pénzem arra, hogy lakbért fizessek. Ha itt maradhatunk, gondoskodni fogok arról, hogy a gyerekek ne zavarjanak, amikor itthon vagy. És ha úgy akarod, a lakásodat is rendben tartom.

– Arra itt van Frau Schultz – kapaszkodott Herbert az utolsó szalmaszálba.

– Valóban – bólintott Ruth. – És láttam, hogy mit készített elő vacsorára, így nekiálltam főzni. Ragu van gombóccal. Még forró, a tűzhelyen várja, hogy megegyük.

Három

Ruth amennyire tudta, kényelembe helyezte a gyerekeket Herbert második hálószobájában. Nem volt nagy a szoba, de volt benne egy dupla ágy, amit a fal mellé tolt, és letett mellé néhány párnát a padlóra. Az ikreket és Ingét a nagy ágyban takargatta be, míg Laura a párnákon készített magának fekhelyet.

– Te hol fogsz aludni, Mutti? – kérdezte aggódva Laura.

– A nappaliban a kanapén – felelte az anyja. – Alig pár lépésnyire tőletek. Ha éjjel szükségetek lenne rám, csak szólj.

Miután elrendezte a gyerekeket, Ruth visszatért a nappaliba. Herbert az asztalnál ült, még ott voltak előtte a vacsora maradványai.