Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Bevezetés

Stockholmból Bakuba

Apseron-félsziget

A Kaspi-tavon keresztül

Át az Elbrusz-hegységen

Teherán

Utalás Iszfahánba

Iszfahán

Kürosz sírjához

Négy nap Sírászban

Farszisztán hegyei között

A Perzsa-öblön keresztül

Bászra

Fölfelé a Tigrisen

Bagdad

Karavánnal Bagdadból Kirmansáhba

Kirmansáh

Idegen népek és néptörzsek Perzsiában

A perzsák

Teheránból a Kaspi-tóhoz

Hazafelé

TARTALOM

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sven Hedin

ELSŐ UTAM ÁZSIÁBA

fordította:
Halász Gyula

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-619-5 EPUB

ISBN 978-963-474-620-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Meine erste Reise

Első kiadás: 1922

a borító Sven Hedin (1865 - 1952) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bevezetés

Benső örömmel tölt el, hogy első útirajzomat átnyújthatom az ifjúságnak. Útleírásom olyan utazást beszél el, amelyet még egyetemi éveim előtt tettem meg.

Az iskolában egyetlen tantárgy sem bilincselt le akkora erővel, mint a földrajz. Feszült érdeklődéssel követtem a tanítást és boldogan rajzolgattam meg odahaza sorjában az országok térképét, amelyekkel éppen foglalkoztunk. E mellett valósággal faltam a kezembe kerülő útleírásokat, elsősorban Stanleyt és Livingstone-t.

Tizenöt éves voltam, amikor Nordenskjöld hazatért a Vega hajóval Európa és Ázsia körülhajózásából. Ez volt a leghatalmasabb ösztönzés, egyenesen sorsdöntő az életemben.

Öt évvel később elkövetkezett a vágyva-vágyott alkalom. Nem a sarkvidék, amelyről Nordenskjöld hazatérése óta annyit álmodoztam - Ázsia! De sokkal nagyobb volt a csábítás, hogysem leküzdhessem. Elszalasztott alkalmak nem térnek vissza! Meg kell ragadni a kínálkozó pillanatot. Máskülönben megbánja az ember ingadozását és évekig hiába várja az újabb alkalmat.

Sohasem bántam meg, hogy 1885-ben vonakodás nélkül elfogadtam az ajánlatot, hogy elutazzam a Nobel családhoz Baku mellé, ahol Nobeléknek petróleum-forrásai vannak. Ezzel tárultak fel előttem Ázsia elzárt kapui. Így nyílott rá módom, hogy keresztül-kasul bebarangoljam Perzsiát. Úti tarisznyám elég szegényes volt: alig 300 rubel. Csak Teheránig volt egy tatár szolgám; attól fogva, hogy az megbetegedett, egyes-egyedül vándoroltam tovább és nem volt több poggyászom, mint amennyi belefért a nyergem általvetőjébe.

Így kerültem el a büszke Iszfahánba, Perszepoliszba, a nagy perzsa királyok ősi városába; a költők és énekesek Sírasz-ába, Szindbádnak, a tengerésznek híres Bazra városába és az Ezeregyéj Bagdadjába. A kalifák fővárosából aztán megkezdtem kalandosnál kalandosabb visszatérő utamat Teheránba és a Kaspi-tóhoz.

Ezek a legelső élményeim Perzsia földjén. Ha könyvemben lapozgatok ma, csaknem négy évtized múltával, úgy érzem, mintha álmot álmodnám.

Mennyi hatalmas átalakító esemény játszódott le azóta a világban! Ma nem volna ajánlatos egy fiatal diáknak magánosán lovagolgatni azokon az utakon és ösvényeken, amelyeket én akkor biztonságban kalandoztam be. A világháború hullámai a Kelet országait is elborították. A mohamedánok tömörülnek, hogy lerázzák magukról Európa gyámkodását. Forr és erjed, itt is, ott is, úgy lehet, a közel jövőben fölforgató eseményeket érünk meg a világban. (Ezt 1922 szeptemberében írta Sven Hédin.)

Örömmel töltene el, ha az ifjúság kedvét lelné ebben az én első könyvemben, amelyben ifjúkorom első kalandos küzdelmes vándorútját beszélem el fiatal barátaimnak.

Sven Hédin

Stockholmból Bakuba

A nagy orosz birodalom legszélső déli határszélén, a Kaukázus északi lábánál van a kis Vladikavkaz városa, a Pétervárt Kaukáziával összekötő vasút végállomása. Ennek a vonalnak egyik kényelmes vasúti kocsijában helyezkedtem el egy szép nyári napon, 1885 augusztusában. Vladikavkaz volt legközelebbi célom.

Mindjárt Moszkvától délre belejutunk az egyhangú dél-orosz szteppébe. Ameddig a szem ellát, végtelenbe nyúló földhullámok sorai követik egymást minden irányban. A tájék egyhangúságát csak a falvak élénkítik, fehérre meszelt zöldtetejű tornyaikkal és a szántóföldek színes csíkjai közül kimagasló szélmalmok és szénakazlak.

A Kuban folyón túl kezdi érezni az ember, hogy közeledik a hegyvidékhez. Mentői közelebb jutunk Vladikavkazhoz, annál meredekebbre válik a pálya és vonatunk annál jobban meglassúdik.

Vladikavkaz csinos, tiszta, egészséges városka a Terek partján. Délre tőle a Kaukázus égbenyúló kékellő hegyfalából kimagaslik a Kazbek fehér kupolája. Messze nyugatnak feltűnik az Elbrusz orma.

A hegyeken túlra igyekvő utas Vladikavkazban kocsit, lovat vált. Ha olcsón akar utazni az ember, az orosz postakocsira vált jegyet. Függetlenebb és kellemesebb az út, ha magánfogatot bérelünk. Minthogy Vladikavkazból egy honfitársammal utaztam együtt, nekem is módomban volt ezt a kényelmesebb megoldást választani.

Augusztus 25-én kora reggel robogott ki kocsink Vladikavkaz városából. Az út a városból Baltáig, az első állomásig, még síkságon halad, Larsznál azonban már benn vagyunk a hegyek között. Jobbról magas, meredek erdő borította hegy, balról mély völgyszakadék kísér, a völgy mélyén a Terek-folyó zúg tova több ágra szakadva.

Félmeztelen zajongó gyerekhad vágtat kocsink után; tenyerüket nyújtogatják, pénzt kérengőlnek. Hamarosan lemaradoznak s bosszúságukban a képüket fintorgatják.

Ökör- vagy bivaly vonta szénásszekerekkel, szamárhajcsárokkal, birka- és kecskenyájat, libanyájat terelő pásztorokkal találkozunk, majd szürke köpönyeges, fekete birkabőr-bundás kaukázusi lovas katonák bukkannak föl állig fegyverben. Az emberi élet meg-megújuló tarka képeihez méltó hátteret nyújtanak a hó koszorúzta hegyek.

Kazbek, ahol megállunk reggelizni, jókora állomás. Mint a többi ilyen postaállomás, Kazbek is kitünően be van rendezve az utasok kényelmére. Minden állomáson jó vendéglőt, vendégszobát találunk, az előcsarnokban ott lóg az utak térképe, idő- és távolság-adatok, tengerszínt feletti magasságok táblázata. Közvetlenül Kazbek előtt átkelünk a Dariel-hágó nagyszerű völgyszorosán, amelynek mélyén egykor a Dariel-erődítmény védte az átjárást. A négyszögletes erőd alacsony falaival és szobákra osztott négy tornyával ma is fönnáll még.

A grúz hadiút egyre nagyszerűbb műúttá alakul. Az útépítő művészet igazi mesterműve. Hosszú vonalon úgy van bevágva a függőleges sziklába, hogy a súlyos sziklatömegek boltozatosán fejünk fölött függenek. A veszedelmesebb pontokon alagutakat építettek, harmadfél méteres vaskos falakkal, hogy megóvják az utazót a téli és tavaszi lavináktól. A hegyoldalban őrült sebességgel legördülő lavina az alagút tetejéről, mint valami ugródeszkáról nagyot szökken és a túlsó oldalon folytatja romboló útját. Hallottam olyanoktól, akik télen utaztak erre, hogy a hólavinák sokszor oly óriásira nőnek és olyan sebességgel iramodnak alá, hogy a hegy túlsó meredek falán magasra fölrohannak és azután gördülnek csak vissza a völgybe.

Az út két oldalán szilárd beton-mellvéd fut végig; itt-ott nyílásokat hagytak rajtuk, hogy az útra ráhullott törmeléket és görgeteget leszórhassák róla a mélységbe. Ahol a lavinák elpusztítanák a falakat, ezek helyett cölöpöket vernek le mélyen az út szélébe.

Helyenkint őrházak bukkannak föl, azokban lakik az út karbantartására kirendelt katonaság. A katonák munkája nem könnyű. Hócsuszamlás után az ő feladatuk a hó ellapátolása. Ha leomlik a mellvéd, nyomban újra fölépítik, s ha netán valamelyik távírópóznát magával sodorja a hólavina, újra fölállítják a régi helyen. Hogy erre lehetőleg ritkán kerüljön sor, a távírópóznákat a legbiztosabb helyeken igyekeznek letűzni, így például kiugró sziklák alatt vagy magasan fenn a hegyoldalban, ahol még kisebb a lavina ereje. A távíróvezeték helyenkint zegzugosan halad a völgyben, egy-egy darabja derékszögben elágazik, majd félkörös ívben kapaszkodik föl a szomszédos távíróoszlophoz.

Kétszáz kilométeres utunk a hegyeken át 28 óráig tartott. Éjjel is folytattuk utunkat gyönyörű holdfényben. A holdvilág sajátságos ünnepi fényhatásokat varázsolt a koromfekete hegyek fehéren csillámló havas ormaira.

Dúsét városnál kitágul a völgy, gazdagabbra válik a növényzet. Mcset-nél átszeljük a Fekete-tenger partjára, Batumba vivő vasútvonalat. Két órával később megérkezünk Tifliszbe, Kaukázia fővárosába, a helytartó székhelyére.

Tiflisz a Kara-folyó partján, a Kaspi-tó és Feketetenger között fekszik magas kopár hegyek aljában. A Batumba és Bakuba vivő vonalak megépültével Tiflisz jelentősége nagyot emelkedett. Európa és Perzsia kereskedelmi forgalmának egyik legfontosabb útvonala vezet keresztül a városon. Tiflisz, Georgia egykori fővárosa, amióta az oroszok uralma alá került, egyre európaisabb jelleget ölt. Az új város széles, egyenes utcáit fasorok szegélyezik.

A város régi részeiben a Kelet kellős közepén érzi magát az ember. Szűk, görbe, szennyes utcák szegletein dervisek guggolnak és koldulnak és pénzváltók ütik föl odább vihető üzleteiket. Az élénk bazárokban éhes kutyák csatangolnak; szamár- és öszvérhajcsárok kiáltozzák egyhangúan áruikat. Vízhordók bőrtömlőben hordozzák hátukon és kínálják a Kúrából merített vizet. Lomha feketeszőrű bivalyok szénát, épületfát és gyümölcsöt szállítanak szekereken. Kis tevekaravánok baktatnak el mellettünk. Mindent összevéve a városban olyan zsibongó változatos élet hömpölyög, hogy valósággal megzavarja az Északról érkező idegen vándort, akinek új és szokatlan ez a sok nyüzsgő tarkaság és zsivaj.

Tiflisz Kaukázia legnagyobb városa; nincs is versenytársa, mert kevés a város az országban. Tiflisz százezret meghaladó lakossága (1885-ben) annyi különféle nemzetséghez, törzshöz tartozik, hogy csaknem lehetetlen valamennyit fölsorolni. Az oroszokon, örményeken, tatárokon, cserkeszeken, grúzokon vagy georgiaiakon kívül a Kaukázus hegyvidékének mind az ötven vagy hány néptörzse képviselve van Tifliszben. Valamennyinek más és más a viselete meg a nyelve. Csak egyben hasonlók mind: a rendkívül arányos testalkatban és arcvonásaik ideális emberi szépségében. A kaukázusiak magas szál emberek, széles vállúak, karcsú derekúak. Járásuk délceg, fejük tartása büszke és nemes. Bőrük színe sötét, fekete szemük fölött dús szemöldök ível. Orruk erőteljes vonású. Bajszuk-szakálluk dúsnövésű.

Kaukázia hegyei között, északon és Arménia hegyvidéke közt, délen, síkság terül el: a Mugan-szteppe. Régen valamikor víz borította a síkságot, most már csak a sík közepén hömpölyög lomhán, óvatosan a széles Kura-folyó vize a Kaspi-tó felé.

A Mugan-szteppe olyan sík, mint az asztal és hihetetlen pusztaságos képet nyújt. Szürke agyagos földjén csak itt-ott lézeng egy-egy bogáncsféle. Élettelen a táj. Csak a messzeségben tűnik szemünkbe valami élő: a Kúra partját szegélyző bokrok zöldellő sora. Északon hegyek körvonalai rajzolódnak az égre a párás könnyű világoskék felhők között. A levegőben kavarog a por; a forróság az évnek ebben a szakában fojtogató.

Részben a tikkasztó hőség miatt, részben meg, hogy a népéletet tanulmányozzuk, harmadosztályon utazunk. Kocsink majd mind csupa tatárral van tele. Érdekes elnézegetnem - életemben először - a Keletnek ezeket a fiait, ahogy a fapadon ülnek törökösen maguk alá húzott lábukkal és a világ legközömbösebb, egykedvűbb és álmatagabb képével pöfékelnek hosszú vékony pipájukból. A kibírhatatlan melegben is szörnyű birkabőr-kucsma van a fejükben. A vonat őrült vágtatása nem zavarja őket, hogy napnyugtakor Mekka felé fordulva el ne végezzék mindennapos esti imájukat. Akármily különösnek tetszik is a mi szemünknek, nem vonhatjuk ki magunkat valami ünnepélyes érzelem bűvöletéből, ha elnézzük a mohamedánokat, hogyan emelik kezüket és tekintetüket forró áhítattal az égnek vagy hogyan ereszkednek térdre, hogy a földet csókolgassák.

Udzsari állomáson egy kis kalandom esett. Az állomásokon, ahol tovább áll a vonat, szoktam néhány jegyzetet írni és vázlatot készíteni. Udzsariban is így cselekedtem. Javában el vagyok merülve a rajzolásban, amikor nem is egy, hanem mindjárt egyszerre három csendőr terem mellettem, nyakon csípnek és vázlatkönyvemet elkobozzák. Kifaggatnak, miféle járatban utazom; a svéd diáksapka láttára bizonyosan angol kémnek néztek. Végiglapozzák a vázlatkönyvet és megkérdik, mit jelentsen ez a sok rajz?!

Egy jóképű vidám örmény lány volt a tolmács; az tudott franciául. Mindent elkövetett, hogy meggyőzze a csendőröket békés szándékaimról. Mindhiába. Gyanakvásuk csak még fokozódott. Odahívták az állomásfőnököt. Fenyegető embergyűrű és rendőrök sereglettek körém. Az állomásfőnök is tudott franciául. Kérdezte, hova utazom, miféle megbízásból. Átnézte vázlatkönyvemet, aztán jóízűen elnevette magát. Igyekezett megértetni a csendőrökkel, hogy egyáltalában nem vagyok veszedelmes ember, s a cári uralom biztonságát nem fogom fölborítani. A csendőrök mindamellett vasúti fülkémig kísértek s csak a vonat indulása szabadított meg tőlük. Sohasem voltam még oly közel Szibériához, mint abban az órában.

Időközben heves szél kerekedett és egyre erősebben neki szilajodott, ahogy a Kaspi-tó partja felé közeledtünk. Felhőben kavargott a por és beszüremkedett a réseken át kocsink belsejébe. Ha kinéztünk az ablakon, az orrunkig se láttunk kinn a pusztában. Sűrű, nyomasztó és fojtogató volt a levegő. Az az érzése volt az embernek, hogy a kocsikat kitaszítja a szél a sínekből. Egyszer csak nem bírta már tovább a mozdony a vonatot; meg-megállt, hogy gőzt gyűjtsön a tüdejébe. Egy helyütt enyhe emelkedése van a vonalnak. Ez megadta a kegyelemdöfést. A lokomotív ereje végleg kimerült, vonatunk jódarabra visszagurult.

Az út utolsó darabja a tengerparton fut végig. A tiszta hűvös tengeri szellő felüdített. A víz tiszta zöld volt, magasra csaptak a hullámok és fehéren tajtékzó hatalmas tarajokkal ostromolták a partot.

Egyre erősebben érződött a naftaillat. Végre este hétkor begördült a vonat Baku pompás pályaudvarára. Egészen beesteledett már; azonkívül is por és füst sűrű felhője nehezedett a város fölé. Lehetetlen volt ebben az első órában fogalmat szerezni a város képéről. Kocsit fogadtunk és kihajtattunk Balahaniba, Bakutól északra mintegy tizenöt kilométernyire. Ott voltak a petróleum-források és az a hely lett hét hónapra otthonommá.

Ezen az úton még jobban érezhetővé vált a szél. A szemünket is alig bírtuk kinyitni. Már-már attól tartottunk, fölborul a kocsink. Kimondhatatlanul sivár volt a steppe. Egyetlen ház, egyetlen fűszál sehol, csak homok és homok, itt-ott petróleummal átitatva. Több órás út után megérkeztünk kísérőm, Sandgren mérnök pompás házába, Balahaniba.[1]

[1] Nem tudom, miért nem említi meg Hédin, hogy nevelőnek hívták meg Sandgren mérnök házához. Fiát tanította. És közben maga is szorgalmasan tanult oroszul, tatárul és perzsául. Tanítványa apját pedig ő tanítja angolra. Tanul és tervezget, hogy ha tanítványa befejezi a félévét, útra kelhessen Perzsiába. Közelükben lakott egy svéd tudós, dr. Hjalmar Sjögren attól is sokat tanul. Roppantul megörül, amikor vendég érkezik a házhoz Teheránból: a perzsa sah svéd fogorvosa, dr. Hybennet. Mindenki nagyon megszereti. Ekkoriban támad szembaja, amely évtizedeken át meg-megújul olykor. Betegségében gyöngéden ápolják; ezalatt is folytatja a tanítást. Perzsiai útiterve érik - «hiszen csak egy puskalövésnyire lakom Perzsiától» - írja haza 1886 februárjában. Szülei féltik kissé. Hédin így válaszol: «... A veszedelmektől és fáradalmaktól cseppet sem félek. Ellenkezőleg. Ez a félelem gyáva szívre és ijedős lélekre vallana. Hogyan futamodhatnék meg gyáván a csatatérről éppen most, amikor alkalmam nyílik, hogy megtegyem az első lépést azon a pályán, amelyet évekkel ezelőtt választottam magamnak, s amelyen célomul tűztem ki földünk kikutatását. Hogy mehetnék haza most, hogy aztán gyötörjön a megbánás keserűsége… hogy lemondottam, amikor cselekednem kellett volna. Az utazás nem fog sokba kerülni. Bahi Khanóv-val, tatár tanítómmal, épp az este számítottuk ki a költségvetést: kettőnk számára az egész út 150 rubelbe fog kerülni. Naponta egy svédkoronáért bérlünk tevét, fél koronából futja az élelem, kenyér, tea, gyümölcs. Ebből a 150 rubelből (kb. 460 pengő mai magyar pénzben) eljutunk Síraszig és vissza, menet-jövet Teheránon át. Hazulról nem kell pénzt kérnem, mert induláskor lesz 180 rubelem. Sandgren mégis azt gondolja, nem ártana 300 rubelt vinni magammal. Ha tehát adnál mégis 200 svéd koronát erre az utazásra, hálás lennék érte.*

Leírja azután lelkes költői szavakkal, milyen sokat jelentene neki ez az utazás és mennyire vágyik Perzsiába. Elmondja, hogy már 550 szót tud perzsául és a Koránt eredetiben olvassa. «... Tanítványommal latinul és franciául tanulunk, magam némettel és perzsával foglalkozom, egy tanítómmal oroszul beszélek, Sandgrennel angolul, Bahi Khanov-val tatárul és svédül beszélgetünk.* Sven Hédin apja 400 svéd koronát küld kitűnő fiának a kért 200 helyett.

Április 6-án Hédin ezt táviratozza haza: Most utazom Perzsiába.

Apseron-félsziget

Az Apseron-félsziget, a Kaukázus délkeleti nyúlványa, nyolcvan kilométerre nyúlik be a Kaspi-tóba, a nyugati parton. Nagyjában olyan ez a föld, mint a Mugan-steppe, csak jóval hullámosabb, mert a Kaukázus végső elágazásának alacsony hegyvonulatai szeldesik végig. Növényzete roppant szegényes, kivált a nafta-források közelében; ott még csak száraz fűszálat is hiába keresnénk. A félsziget belső részein, a széltől védett völgyekben gabonát termelnek a tatárok s az északi part kertjeiben szépen díszük a szőlő és pompás görögdinnye terem.

A talaj erősen sótartalmú; a félszigeten elszórt apró tavak vize annyira sós, hogy nyáron, ha kiszárad a tó, hófehér sóréteg marad utána a tófenéken. A part általában sík és néhány kis sziget szegélyzi.

Az éghajlat egészséges, bárha nem nagyon kellemes. A nyár nagyon meleg és száraz, a tél kemény, nyirkos és rettentő szeles. Apseron-f él szigete ugyanis erősen ki van téve a tenger felől szabadon rázúduló északi szeleknek s jóllehet a hőmérő ritkán süllyed a -5 fok alá, a csípős szélben sokkal hidegebbnek tetszik az idő. A szél nemcsak homokot és port kavar föl, apró köveket és kavicsot is sodor magával. A szélrohamok olyan hevesek, hogy csak a legnagyobb erőfeszítéssel szállhatunk szembe vele. A Kaspi-tó híres hirtelen-kerekedő és váratlan gyorsasággal irányt változtató veszedelmes viharairól.

Baku a félsziget egyetlen városa. A tágas öböl nyugati oldalán van a város. Az öblöt keleten a Szultán-fok, nyugaton a Sikov-fok, délen pedig a Nargin-sziget határolja. A tengerfenék nagyon alkalmas a horgonyvetésre. A várost alacsony hegyek félkörös koszorúja védi az északi szelek ellen. Ezek a természetes előnyök és a központi fekvés a partnak azon a pontján, ahol legkeskenyebb a tengernyi tó, minden feltételt egyesítettek, hogy város épüljön ezen a helyen. Baku, a «szelek városa», szükségképpen itt kellett, hogy keletkezzék. Az utóbbi évtized folyamán sokat emelkedett a város jelentősége, részben a föllendült nafta-ipar, részben a Perzsiával és Turkesztánnal való forgalom következtében.

A városnak két kifejezetten elkülönülő városrésze van: az orosz és a tatár város. Az orosz városrész az öböl sík partján, a tatár városrész nyugaton a hegyoldalon épült amfiteátrum módjára. Az orosz város az orosz birodalom más nagy orosz városaira emlékeztet: csinos házak, sima széles utcák. Ha valami egészen sajátszerűt akarunk látni, a régi tatárvárosba kell átsétálnunk. Baku régi monumentális épületeiből ebben a városrészben van a régi kánok pompás palotája, elég jó karban még. Ott van a «szűz tornya»; a monda szerint egy hatalmas kán leánya építtette s amikor fölépült, a lány levetette magát a toronyból. Most világító toronynak használják. Nagyszerű kilátás nyílik róla Bakura. Nevezetessége még a városrésznek a tatár bazár, a «kara bazár» (fekete bazár), ez a hosszú, szűk, sötét utca, két oldalán árusító bódék sorával. Az utcát fatető védi a nyári naptűzés, eső és a téli hideg ellen; a tetőn ablakok vannak vágva.

A fekete bazárban sok az érdekes látni való, nemcsak a benne nyüzsgő sok keleti néptípus, hanem a tatár és perzsa kézimunkák nagy sokfélesége. Ha belépünk a bazárba, legelőbb is a perzsa szövetek és szőnyegek ötlenek szemünkbe. A szomszédos bódéban tarka-barka mintájú tatár harisnyákat készítenek. A harmadikban papucsot és kucsmát (papase) árusítanak. A tatár papucs nagyon szép, aranyos bőr, szegély és díszítés ékesíti; de olyan kicsik ezek a papucsok, hogy az ember sarka nem fér bele, szabadon kiáll belőle. Orruk finom csúcsban fölfelé ível. A prémjével kifelé fordított birkabőr papase viszont akkora, hogy az ember elámul rajta, hogy szegény tatár össze nem roskad alatta. Különben is érthetetlen előttünk, hogyan lehet nyár derekán, ezen a meleg vidéken ilyen meleg valamit viselni a fejen. A tatárok, perzsák meg más mohamedánok, ellentétben az európaiakkal, ahhoz szoktak hozzá, hogy fejüket melegen tartják, lábukat meg nem védik a hideg ellen. Téli zimankóban is gyakran eljárnak mezítláb.

Tovább nézdelődve a bazárban, eljutunk az aranyművesek és fegyverkovácsok bódéihoz. Nevezetes fegyverük a hosszú, lapos tőr, a kinsál; tatár kézben ugyancsak veszedelmes jószág. A kinsálok hüvelye rendkívül díszes és ízléses; az öv is, amelybe beletűzik, ezüst- és aranyfonalból való és csiszolt ezüstpikkelyekkel van borítva.

Mint említettem, az orosz város közvetlen a parton terül el. A part mentén széles utca vonul végig, a víz felől kőkorláttal szegélyezve: Baku legnagyobb, legélénkebb, legszebb utcája. Kinn az öbölben vitorlások és gőzösök horgonyoznak. Egyesek Asztrahánnal és a Volga menti városokkal, mások a kaukázusi és a perzsiai parttal bonyolítják le a forgalmat.

Baku népessége 1885-ben 60,000 körül volt. Legtöbben vannak az oroszok, tatárok és örmények. Kívülük egész sereg más nép is képviselve van a városban: georgiaiak, lezgek, cserkeszek, perzsák és görögök. Az európai nemzetek közül az oroszokon kívül svédeket és finneket is találunk. Ezek jórészt a Nobel-társaság alkalmazottai í mérnökök, mesteremberek és munkások Balahaniban vagy a «fekete város» gyáraiban és hajóskapitányok, gépészek a Nobel-féle gőzhajókon vagy a Merkur-társaság gőzösein.

A félszigeten elszórt falvak, lapos tetejű alacsony kőházaikkal, piszkos szűk utcáikkal Baku tatár városára emlékeztetnek. Minden faluban van egy vagy több templom és iskola, fürdő, gyümölcsös bolt és teázó. Sok faluban régi erődítmények, tornyok és falak romjaira bukkanunk.

Szurahani-ban ezeknél is érdekesebb látnivaló a tűzimádók szentélye. A szentély néhány száz lépésre van a falun kívül; kupolás kőépület, négy kapuboltozattal. Belsejében égett valamikor az «örök tűz». A tüzet a földből előtörő gát táplálta; a földgázt úgy vezették, hogy keskeny csőszerű résen a szentély padlózatából tört elő. Az éjjel-nappal vöröses-sárga lánggal lobogó tüzet vallásos hódolattal övezték. A szentélyt négy oldalról alacsony összefüggő épület fogja körül. Ennek az udvarán emelkedik középütt a szentély. A külső épületben laktak a tűzimádók. A helyiségek belül vakoltak és szilárd kőpadok futnak végig bennük. Minden helyiségben hátul elkülönített fülkét találunk, oltárszerű emelvénnyel. Oda is elvezették a gázt, azzal világították a máskülönben sötét helyiséget s a nap és éj bizonyos óráiban áhítattal imádták a tüzet.