részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen Swan: The Stolen Hours

Copyright © Karen Swan 2023

All rights reserved.

Cover design © Macmillan Publishers

Jacket images: woman © Shelley

Richmond/Trevillion Images; jetty © Dorota

Gorecka/Trevillion Images; hills © An Solas Òir/

Alamy Stock Photo; background & boat © Shutterstock

Hungarian translation © Simonyi Ágnes,2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978-963-568-488-5

Clare Boret-nak,

aki ugyanolyan nagylelkű, mint amilyen hűséges

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy úgy döntött, elolvassa a Lopott órákat, a szigetsorozatom második részét. A történet helyszíne a távoli, eldugott skót sziget, Szent Kilda. A cselekmény a körül a sorsdöntő pillanat körül forog, amikor 1930 nyarán a falu lakóit áttelepítik a szárazföldre, így szüntetve meg a több mint kétezer éve emberek lakta települést.

A sorozat gyökerei hitelesen ábrázolt történelmi tények, de a szereplők és a kihívások, amelyekkel szembesülnek, teljes mértében kitaláltak. Mindegyik könyv középpontjában valamelyik fiatal Szent Kilda-i nő áll – valamennyien barátok, valamennyien szomszédok –, a történeteiket azonban egybeszövi egy, az események középpontjában álló rejtély. A Lopott órák Mhairi MacKinnonra fókuszál, míg Az utolsó nyárnak Mhairi legjobb barátnője, Effie Gillies volt a főszereplője, s noha a kötetek egymástól függetlenül is olvashatók, javaslom az olvasónak, hogy – ha mód van rá – kezdje Az utolsó nyárral, hogy fel tudja venni a sorozat vezérfonalát, amelyet aztán az egyes részekben finoman felgombolyítunk.

Ám ha erre nincs lehetősége, vagy csak Az utolsó nyár eseményeinek rövid összefoglalójára van szüksége – elvégre sokan egy évet vártak erre a folytatásra –, az, röviden, egy szerelmi történet, amelyben a főhősnő egyszerre dacol a távolsággal, a társadalmi helyzetével és egy veszélyesen féltékeny férfival. Természetesen a Lopott órákban érintőlegesen bepillantást nyerhet az olvasó Effie küzdelmeibe és elképesztő, új keletű románcába, de igazából azt kell tudnia, hogy amikor a szigetlakók elhagyták Szent Kildát, Frank Mathieson, a földesúr intézője eltűnt, és később már csak a holttestét találták meg a szigeten – ami felveti a kérdést, hogy mi történt a szigetlakók utolsó ott töltött éjszakáján.

Az utolsó nyár végére Effie-nek – aki Mathieson nemkívánatos közeledésének célpontja volt – azzal kell szembesülnie, hogy a Scotland Yard bizonyítékokat gyűjt ellene.

Azok, akik olvasták a könyvet, valószínűleg még nem bocsátották meg nekem, hogy egy nyitva hagyott drámai helyzettel végződött, és ugyan Mhairi történetében néhány kérdésre megkapjuk a választ, újabbak vetődnek fel, mivel kiderül, hogy talán nem is csak Effie-nek volt indítéka, hogy megölje az intézőt.

Isten hozta újból Szent Kildán…

Kellemes olvasást!

Szeretettel,

Karen

A tanya kerítésfalánál jártam, amikor hallottam, hogy anyám éles hangon hazahív, hogy töltsem meg a vizesvödröket. Amikor automatikusan megfordultam, hogy engedelmeskedjem, láttam, hogy a falu sziluettje már elszürkült a kora téli alkonyatban, és egy pillanatig azt képzeltem, hogy megváltozott. Természetesen nem így volt. Egy falu nem tud megváltozni egyik napról a másikra. Egy fiú viszont igen.

Finlay J. MacDonald: Crowdie and Cream:
Memoirs of a Hebridean Childhood1

Prológus

1929. szeptember 5.

Az Északi-tenger

Mhairi sikoltott, miközben a két férfi verekedett, röppentek az öklök, whiskybűz és trágárságok töltötték meg az aprócska kabint. A bálnavadászhajó ismét megdőlt a sötétben, nekiütődött egy sima sziklának, és mindkettőjüket erősen a falhoz vágta. Őt a derekára rögzített szíj a helyén tartotta, s bár attól megóvta, hogy a hullámok úgy dobálják, mint egy rongybabát, akaratlanul is menekülésre képtelen rabként szorongatta.

A lábát ismét megvető Donald keményen és gyorsan újabb három ütést mért a bálnavadász veséjére.

– Hé, jól van! Jól van! – ordította a férfi. Fejét a karjával oltalmazva, védekezőn lekuporodott.

– Legközelebb eltöröm a lábad, hallod? – ordította Donald. Megfeszült testtel, ökölbe szorított kézzel és lángoló tekintettel várta, hogy a férfi kitámolyogjon, és eltűnjön a szeme elől. Beletelt néhány pillanatba, mire úgy ítélte meg, hogy már biztonságosan visszafordulhat Mhairi felé.

Látta, hogy a lány szeme tágra nyílt a rettegéstől, s kezét szétterpesztve támaszkodik neki a falnak a keskeny priccs mindkét oldalán.

– Minden rendben van, Mhairi. Részeg, de nem öngyilkos hajlamú. Nem fog visszajönni.

– De mi van, ha többen is vannak?

Donald álla ismét megfeszült.

– Nem lesznek.

– Hogyan lehetsz ennyire biztos ebben? – vitatkozott a lány.

– Csak. Idekint leszek. Most pedig próbálj aludni! Néhány óra múlva odaérünk. – A tekintete végigsúrolta, mintha sérüléseket keresne, vagy bármit, amit jelentenie kellene a lány apjának, nem sejtve, hogy láthatatlan sebei is lehetnek. Még egy fürkésző pillantást vetett rá, mintha még mindig érzékelné a lány korábbi ellenségességét, a köztük lezajló vitát, amely kimondatlan, mégis teljes mértékben tapintható maradt… – Hát akkor, jó éjt, Mhairi!

Kilépett, és határozott mozdulattal becsukta az ajtót. A lány néhány pillanatig még a gombkilincsen tartotta a szemét, attól rettegve, hogy az újból elfordul. Nem osztotta Donald magabiztosságát, hogy az éjszaka eseménytelenül telik majd; a mai nap, ha másra nem is, arra megtanította, hogy senkiben sem bízhat.

Nem fekhet itt úgy, hogy csak várakozik. Aludni nem tud. Ébernek kell lennie… Szüksége van egy fegyverre. Pusztán a szerencsén múlt, hogy Donald ezúttal megzavarta a bálnavadászt, de nem számíthat rá újból.

Lefelé jövet észrevette, hogy függ a falon egy fejsze. Itt szűk a hely ahhoz, hogy meglóbálja, de ahhoz talán elegendő, hogy a következő részeg meggondolja magát.

Kicsatolta a szíjat, és megvárta, hogy újra megdőljön a hajó. A hullámverésben mindig van egy pillanatnyi megállás, amikor kicsit könnyebb mozogni, és ő kimérte ezt, hogy az átmeneti megnyugvásban képes legyen felállni és az ajtóhoz menni. Széles terpeszbe állt; miközben a hajó megdőlt, ő nekilökődött a kabin falának, és megütötte a vállát, de a következő pillanatban visszanyerte az egyensúlyát. A kémlelőnyíláshoz szorította a szemét, kinézett; ellenőriznie kellett, üres-e a folyosó, mielőtt…

A homlokát ráncolta, amikor meglátta, hogy Donald még mindig az átjáróban van. Éppen szemben állt az ajtajával két függőleges acélgerenda között, karját a szűk nyílásokba akasztva. Egyik bakancsos lábát Mhairi ajtajának feszítette, a feje előrebukva bólogatott, ahogy – felfoghatatlan módon – aludni próbált.

A lány nézte, hogyan himbálózik a teste a tenger mozgásától, és inkább elernyedve követi, semhogy ellenálljon neki. Csakugyan ott akar állni egész éjjel?

Egy újabb hullámlökés! Ez ismét feldöntötte Mhairit, aki erre felnyögött. Idebent is épp elég rossz volt; elképzelni sem tudta, milyen erősen hánykolódhat odakint a férfi… Emlékezett a horzsolásaira a kihajózás után, arra a csúnya vágásra az ajkán. Csinálta ezt már korábban is? Akkor is őrt állt az ajtajánál, vigyázott rá, az egyetlen nőre egy férfiakkal teli hajón?

Újból nézte, ahogy aludni próbál, sápadtan, az ujjpercei kivörösödve, teste viharvert, mindkét szeme csukva, de egyik fülét nyitva tartja. Mhairi még mindig haragudott rá; sosem bocsátja meg azt, amit tett, de mint mindig, amikor vele volt, most is biztonságban érezte magát. Oltalmazva.

Donald, a kísérője, a selejtes hős.

Első fejezet

Négy nappal korábban

Hirta, Szent Kilda-szigetcsoport

Már alkonyodott, amikor a bálna szétrobbant, a hirtelen kilövellő skarlátvörös cafatok élénken virítottak a sötétedő égbolton. Mhairi MacKinnon felpillantott a helyéről, ahol a tőzeget rakta halomba, és nézte, ahogy a vér bemocskolja a halvány tengert, őrjöngésig ingerelve az arra lebegő tengeri madarakat, amelyek éles kanyarokkal keringtek a magasban az áramlatok felett. Eredménytelenül csipkedték a tetemet az utóbbi napokban, mióta a halászok az öböl csücskénél a bójához erősítették. Most már bármelyik nap eljöhetnek érte, visszaútban a Harris-szigeten lévő bálnavadász-állomásra.

Nem jöhetnek elég hamar. Mivel most az egyszer nem fújt számottevő szél, és a késő nyári égbolt végtelen kékségben nyújtózott fölöttük, a rothadó húsból áradó émelyítő szag rátelepedett a szigetre, bevette magát a szigetlakók hajába és ruháiba, és feldühítette Mhairi édesanyját; a bűzt most csak fokozta a vízen közeledő láthatatlan felhő – azokhoz a légzuhatagokhoz volt hasonló, amelyek időnként átkukucskálnak a Mullach Bi gerince fölött, és hirtelen támadt hevességgel árasztják ki a tartalmukat.

Mhairi lenézett a lejtőn a falu felé. Nem volt messze a gát főfalától, és könnyűszerrel ki tudta venni az asszonyokat, akik a házuk ajtajából bámulták a látványosságot, a partra lerohanó kutyákat, és az őket szapora léptekkel követő férfiakat, akik be fogják húzni a halászbárkát a vízbe, és amit csak tudnak, megmentenek maguknak a zsákmányból. A kipányvázott tetem hivatalosan a norvég Christian Salvesen bálnavadász-vállalat tulajdona – a Szent Kilda-iak földesura, Sir John MacLeod bérbe adta a horgonyzóhelyet a bálnavadászoknak –, de most már hamarosan elsüllyed, és az eset egyedüli nyertesei a szigetlakók lesznek, akiknek ma este újdonságszámba menő hús kerül a tányérjukra. A sózott sirályhojszából, lummás zabkásából és tengeriszula-tojásokból álló étrendjük enyhén szólva korlátozott volt.

Belépett a kőből készült tárolókunyhó, a cleit görbe falának ölelésébe, és beemelte az utolsó tőzegdarabokat a halászkosárba. Ezeket a tőzegtéglákat kora tavasszal készítették, és nyáron az ősi kőépítményben tárolták, amely generációk óta a családja soványka hozományának részét képezte. Több mint kétezer cleit állt a két mérföld hosszú szigeten, és úgy szóródtak szét a tájban, akár az óriások üveggolyói. Úgy voltak megépítve, hogy tartsák távol az esőt, de azért engedjék, hogy a szél keresztülfújjon rajtuk, és kiszárítsa a bennük tárolt dolgokat. A gőzhajókról és szlúpokról partra lépő tehetős látogatók azt mondták a falubelieknek, hogy fűvel borított kaptárakra emlékeztetik őket, de mivel Szent Kildán nem éltek méhek, senki sem tudta igazán, mit akarnak ezzel mondani.

Mindegyik családnak több tucat cleitje volt szerte a szigeten. Némelyeket a sirályhojszák gyomrából nyert olaj vagy tollak tárolására használtak, másokban a sózott madártetemeket vagy a tőzegtéglákat tartották. Gyakran előfordult, hogy a birkák bekocogtak egyikbe-másikba, hogy menedéket keressenek a közeledő eső elől, és az is megesett, hogy egy-egy érdeklődő madár a kíváncsiságát akarva kielégíteni heves szárnycsattogtatás közepette nekirontott valamelyik cleitnek, és a frászt hozta az épp ott tartózkodó gazdára.

Mhairi felegyenesedett, kinyújtóztatta a gerincét, s közben figyelte a csónakot a víz szélére vonszoló embereket. Norman Ferguson haladt legelöl a maga szokásos, széles vállú lendületével; Donald McKinnon és Mhairi idősebbik bátyja, Angus, mögötte; Flora apja, Archibald vitte az evezőket; Mhairi legjobb barátnője, Effie és Effie nagybátyja, Hamish Gillies zárták a sort. Az életkoruk tizenhéttől negyvenöt évig terjedt, de tökéletes szinkronban dolgoztak, hozzá voltak szokva a gyors vízre szálláshoz. Csupán egyvalaki nem tudott lépést tartani velük, az intéző, Frank Mathieson. A földesúr „terepen dolgozó embere” évi két látogatásából a másodikra jött át abból a célból, hogy meghozza a téli ellátmányukat és beszedje a bérleti díjakat. Mindenki tűkön ült egész héten, mivel az intéző mindenbe belekötött: a tollak súlyába, a sirályhojszák olajának tisztasági fokába, a sziget egyedi tweedjének kezelésébe… a két szemöldöke között állandóan ott ülő ránc elárulta nekik, hogy semmi sincs igazán rendben.

Mhairi nézte, ahogy a falubeliek levontatják a csónakot a kikötőhelyeként szolgáló kövekről, és vízre bocsátják. Mathieson három könnyű lépéssel átsétált a sekélyesen, és úgy szállt be, mintha ő maga volna a földesúr. Három evezőcsapás után a csónak úgy szelte a vizet, akárha penge hasítana bele egy kék selyembe.

A halászkosár szíjait ismét a vállára vetve visszaballagott a lejtőn a faluba. Az a patkó alakú öböl délkeleti kanyarulata mentén épült, egyetlen sor alacsony kőházból állt, amely sort idősebb és sötétebb, szalmatetős elődeik, a feketeházak szelíd romjai tarkították. Néhány falubeli továbbra is használta ezeket istállóként vagy élelmiszer-tárolóként, de az sem volt ismeretlen számukra, hogy rövid időre kiköltözzenek oda, ha egy-egy családi nézeteltérés nagyon elmérgesedett. Norman Ferguson meglehetős rendszerességgel hurcolta ki a kandalló mellett álló székét és egy takarót a régi feketeházukba, ahol mogorván duzzogott, amíg béketűrő felesége, Jayne át nem ment, és a holmikkal együtt haza nem vitte.

Az utcának nevezett széles, füves ösvényt a házak előtt egy alacsony fal szegélyezte, a túloldalukon pedig hosszú, keskeny parcellák húzódtak, amelyek lefutottak a partra. Ott egy kevéske krumplin és némi árpán kívül nem sok mindent tudtak megtermeszteni, mivel a sós tengeri permet meg a szél összeesküdött ellenük, és gyengén termővé tette a talajt; több sikerrel kecsegtettek a szurdok körül elszórt foltokban az árkok közé helyezett burgonyaágyások, meg a házak hátsó része és a gát között elhelyezkedő néhány, kis fallal elkerített karám. A szigeten nem nőttek fák, így nem volt semmilyen gyümölcsük, faanyaguk, tűzifájuk és árnyékuk, voltak viszont birkáik és fejősteheneik kis számban, és persze ott voltak nekik a szédítően meredek tengeri sziklák a szoros túloldalán lévő, füves párkányon, amelyek a világ legnagyobb tengerimadár-kolóniáinak adtak otthont. Húsban és tojásban sosem szűkölködtek Szent Kildán, csak a változatosság hiányzott.

Mhairi elhaladt a fűben amőbajátékot játszó kisebb testvérei mellett. Az éppen csak ötéves Kicsi Murran elkapta és átkulcsolta a nővére lábát, és hazafelé menet forgótengelyként használta őt. Mhairi egy pillanatig lecövekelve türelmesen várt rúdszerepében, mialatt a hatévesek örömteli visongásával a kis Vörös Annie is elszáguldott mellette. Mhairi emlékezett a szeleburdi örömre, amikor tele volt a hasa, és a napnyugta azt jelentette, hogy egy újabb nappal roskad bele egy nyugodt éjszakába; nem volt még olyan régen, amikor ő is játszott lefekvés előtt, szoros körben ülve Effie-vel, Florával és Mollyval, befonták egymás haját, és élénk, magas hangon egyfolytában csacsogtak. Tizennyolc évesen azonban elmaradtak mögöttük a kislánykor mámorító napjai – a falunak minden pár erős kézre és lábra szüksége volt, kivétel nélkül.

Megérkezett, és a hazacipelt, éjszakára szánt tőzeget letette a nyitott kandalló mellé. Az édesapja majd rádobja, mielőtt lefekszik aludni, hogy láng nélkül égjen egész éjszaka, és reggeli előtt könnyen fel lehessen éleszteni.

Az édesanyja fürge mozdulatokkal dagasztotta a tésztát, úgy csapkodta a lisztet, hogy az apró porfellegek felvidították a sötét teret. Mutatós asszony volt, Mhairi tőle örökölte lángvörös haját és halványzöld szemét, amely különbözött a szigeten lakók többségének tengerkék tekintetétől. A kandallóban gyengén pislogtak a lángok, az olajlámpa még meggyújtatlanul függött a kampóján a durva falon; az apjának volt egy szabálya, miszerint addig nem lehet meggyújtani, amíg a nap le nem bukott az öböl szemközti oldalán magasodó hegy, a Ruival mögött. A mély ablakpárkányon számos sirályhojszatojás csücsült, a biztonság kedvéért szénába ágyazva, valamint a kis palatábla, amely még magán viselte tizenkét éves Christina húga reggeli olvasásórájának a nyomait. A házikónak sikerült egyszerre túlzsúfoltnak és kopárnak kinéznie – mindössze egy egyszerű vastűzhelyük volt, és fölötte egy vasrúd kampókkal, az ezekre felakasztott nagyobb fazekakban is lehetett főzni. A kéményben láncok lógtak, azokon füstölték a húst; vizet a patakból hoztak. Az asztaluk három különböző fajta uszadék fából készült, mellette két pad állt, amelyeket a templomból menekítettek ki, miután a lelkész az ideérkezésekor ócskának találta a berendezést. Az édesapjának volt egy saját, magas támlájú széke a kandalló mellett, az édesanyja szívesebben ült egy alacsony zsámolyon, és volt egy kenderzsákokkal megtömött krumplisláda, amelyen étkezési időben meg lehetett szoptatni a kisbabát. A főzőeszközök és a földművelő szerszámok a falakon lógtak, lószőr mászókötelek voltak a tetőgerendákra hurkolva, és valamennyi rést és zugot hasznos holmik töltöttek meg: vajmérő lapickák, kefék, kártolók… A mosáshoz használt sulykoló az egyik sarokba volt támasztva, a rokka a másikba eldugva, a szövőszéket a padlástérben tárolták.

Ahogy egyre korábban esteledett, a szomszédaik házában lassacskán lekerültek a padlásról a szövőszékek. A falubeli férfiak a téli estéken is vállalták a tweed szövését, Mhairi édesapja, Ian azonban a falu postamestere volt, ami azzal járt, hogy megvoltak a maga speciális feladatai: szét kellett osztania a beérkezett leveleket, és elő kellett készítenie elküldésre azokat, amelyeket a falubeliek írtak. A postahivatal egy rozoga fatákolmány volt, amelyet a házuk mellett lévő buckára építettek, és Iannek minden vihar után ellenőriznie kellett, hogy áll-e még. Egy csupán harminchat fős közösségben néha nehéz volt elhinni, hogy folyton annyi a dolga, hogy gyakran késő éjszakáig kell dolgoznia – ámde, senki fel nem foghatta, miért, a Szent Kilda-i bélyeggel ellátott levelezőlapok kívánatossá váltak a szárazföldi emberek számára. Az arra haladó vonóhálós halászhajókon és bálnavadászhajókon érkező zsákok mindig kihasasodtak, és sürgős kezelést igényeltek még a következő szállítmány beérkezte előtt.

A postamesterék házában amúgy sem lett volna hely ahhoz, hogy lekerüljön a szövőszék – összesen tizenegyen voltak, és mint a szigeten maradt legnagyobb család, úgy összezsúfolódtak, akár a heringek. Mhairi szülei a kacatos szobában aludtak, a lassan tizenegy hónapos Rory baba pedig a konyhaszekrény egyik fiókjában, és a két helyiség között nyitva hagyták az ajtót. Mhairinak legidősebb lányként volt egy saját keskeny tábori ágya a hálószobában, de a nagy függönyös ágyon a tizenkét éves Christina, a tízéves Euphemia, a hatéves Vörös Annie, az ötéves Murran és a hároméves Alasdair osztozott fejtől-lábtól. A két bátyja – a tizenkilenc éves Finlay és a huszonkét éves Angus – a tehénistállóban aludt, részben szükségből, részben, mert ezt választották. Mihelyt megnősülnek, beköltözhetnek a számos ház egyikébe, amelyek üresen maradtak, miután Dougie McDonald és a családja néhány évvel korábban kivándorolt Ausztráliába. Csak épp a bátyjai nem voltak bővében feleségjelölteknek – jelenleg három lány volt eladósorban a szigeten: Effie Gillies, Flora MacQueen és Molly Ferguson, és egyikük sem szenvedhette a mamlasz fivéreket. Molly fülig bele volt habarodva Flora bátyjába, Davidbe, Effie fütyült rájuk, Flora pedig másnak tartogatta magát.

– Hahó!

Mhairi felpillantott.

– Lejössz a partra? – kérdezte Flora az ajtóból, kezében egy olajlámpával. Darázsderekú sziluettje mögött az ég asztrális lilában játszott.

– Igen. – Mhairi az ablakpárkányon tartott lámpásukért nyúlt. Sötét lesz, mire visszaérnek; most már hamarabb beesteledik.

– Szólj a bátyádnak, hogy hozzon egy kis belsőséget a kutyáknak, ha tud – kiáltott utánuk az édesanyja, miközben kimentek a házból.

Együtt ballagtak végig az utcán, el a nyitott ajtajú házak mellett, amelyekben nyugodtan szorgoskodtak egy újabb éjszaka előkészületeivel. Bádogteknők álltak a táncoló lánggal égő kandallók előtt, a legkisebb gyerekek épp belebújtak a hálóingükbe, az idősebbek a patakról tértek vissza a kimosott ruhákkal a szürkületben. Bolond Annie a kandalló mellett ült Peg mamával, mindketten kötögettek beszélgetés közben, szemlátomást észre sem véve, milyen ritmikusan csattognak a kezükben a kötőtűk, miközben egyre nőttek a tökéletesen megmunkált zoknik.

– Kaptam egy levelet.

Mhairi a barátnőjére pillantott, hallotta a hangjában a piruló szemérmességet.

– Kitől?

Mhairi még sosem kapott levelet. Hát nem ironikus ez a postamester lányának esetében? Az igazat megvallva ő sem írt még levelet soha, mert először is ahhoz kellett volna valaki, akinek elküldheti, és mindenki, akit ismert, itt lakott a szigeten.

– Mr. Callaghantől… Jamestől.

Mhairinak elakadt a lélegzete attól a bizalmasságtól, ahogyan Flora a férfi keresztnevét használta. Persze, jól emlékezett rá. Néhány héttel ezelőtt három napot töltött a szigeten – a halászati társaság egyik tulajdonosának a barátja, aki a hajójukon utazott visszafelé Grönlandról, amikor egy vihar rövid időre bekényszerítette őket az öbölbe. Nyilvánvaló volt, hogy megakadt a szeme Florán – de hát Florán mindenkinek megakadt a szeme. Az viszont biztos, hogy egy futó flörtöt eddig még sosem követett levél.

– Mit ír? – Mhairi nézte a barátnője mosolyra kunkorodó száját, és a szemében meglepően lágyan csillogó fényt.

– Azt, hogy állandóan rám gondol, és szeretne jobban megismerni.

– Azt meg hogyan akarja kivitelezni? – kötözködött Mhairi, állát a horizont felé szegezve, ahol a távolban már dagadtak a hullámok arra készülődve, hogy a következő tavaszig elvágják őket a szárazföldtől. Az irigység tövisei szurkálták, mintha egy tüskebokor ágai böködték volna belülről.

– Megkérdezte, levelezhetnénk-e. – Flora könnyedén mondta ki a szavakat, de Mhairi tudta, hogy ez számukra felér egy földrengéssel. Ellátogattak alkalmanként ezekre az apró szigetekre gazdag, jóképű idegenek, és ő meg a barátnői abba a korba értek, amikor izgalomba jöttek az általuk megcsillantott kilátásoktól. Ám bármily jóképűek és szívélyesek voltak is ezek a fiatalemberek a parton, kivétel nélkül mindig visszaszálltak a hajóikra és újból elvitorláztak, és mire otthon kikötöttek, már feledésbe is merültek számukra a vad szigeten lakó csinos lányok. Emlékezett rá, hogy kislány korában hallotta a nagy háború idején náluk állomásozó tengerészek egyikét, amint azt magyarázta, hogy a Szent Kilda-i hajadonokat a szárazföldön már-már hableányoknak vagy fókatündéreknek tartják – híresen szépek, de egyszerűen túl távoliak ahhoz, hogy valóságosak legyenek. Flora szépsége szokatlan dolog volt, és Mhairi nem kételkedett benne, hogy egy férfi, ha körbeutazza is a világot, sehol sem lát olyan elbűvölő arcot, mint az övé. Ennek ellenére sosem írtak levelet.

Mostanáig.

Mhairi kinézett a tengerre – nem tetszett neki a gyomrában jelentkező érzés. Aranyos, szelíd természete volt – „önzetlen”, mindenki ezt tartotta róla –, miért veszi hát zokon a barátnője boldogságát? Márpedig ez történt. A rothadó, szagló bálna bűzéhez hasonlóan ez is olyan avas és kesernyés volt, hogy meghőkölt tőle.

– Tetszett neked – mondta halkan, ahogy megálltak a parton, és nézték a tintafekete vizet. Fények táncoltak az öbölben lehullott csillagokként, miközben a férfiak – és Effie – a tetem kizsigerelésén dolgoztak, gyorsan ejtve rajta a vágásokat az egyre nyomuló óceán ellenében.

– Úriemberként viselkedett. Beszélgetett velem. A legtöbben csak bámulni szoktak.

– Ő is megbámult. – Mhairi a barátnője profilját vizsgálgatta – hosszú, fekete haj, amelyet meg-meglebbent az esti szellő, telt ajkak és egyenes orr, a vakító zöld szempárt ellensúlyozó, ívelt szemöldök.

– Igen. De ő beszélgetett is velem. Most pedig írt.

Mhairi nyelt egyet. Őrá soha nem nézett senki úgy; az arca túlságosan piroslott, a haja színe túlságosan élénk volt, a csípője túlságosan kerek, a keze túlságosan érdes.

– Mit írt még?

– Elmesélt néhány dolgot az életéről – hogy üzletember, de a lelke mélyén felfedező. Az édesapja nagyiparos volt.

– Az mi?

– Nem tudom – vonta meg Flora a vállát. – Van egy kishúga, egy unokaöccse és néhány unokahúga. Glasgow-ban él, amikor éppen nem utazik.

– Mit fedez fel?

– Azt nem írta. Majd megkérdezem tőle, amikor válaszolok neki, jó?

– Válaszolni akarsz neki?

– Micsoda buta kérdés! Nem akarom, hogy mulyának gondoljon.

– A legkevésbé sem vagy mulya – méltatlankodott Mhairi. Az édesanyja „kacér teremtésnek” nevezte Florát, mert már egészen kis korában rájött, hogy a szépsége miatt másnak, különlegesnek és kivételesnek tekintik; ő pedig megtanulta, hogyan húzzon ebből hasznot, például a célból, hogy kevesebb feladatot kelljen elvégeznie, vagy hogy elkerülje a lelkész fenyítőpálcáját.

– Azt akarom, hogy becsüljön.

Mhairi önbizalomhiányt hallott kicsendülni a barátnője hangjából, ami nála ritkán fordult elő, és ettől megenyhült.

– Persze hogy becsül.

A nap már lebukott a nyugati hegygerinc mögé, és Mhairi kicsit megborzongott, ahogy a sötétedéssel érkező szellő végigsuhant a bőrén. Flora felé fordult, aki ösztönösen lehajolt és meggyújtotta a lámpását – a szépsége még akkor is tündökölt, amikor ennek nem is volt tudatában.

Effie és a férfiak végeztek a munkájukkal, és most elindultak visszafelé. Ahogy a csónak közeledett, a lámpások halvány fénytócsát vetettek az arcokra, és a két lány már hallotta, ahogyan az evezők forognak a villáikban. Miközben Mhairi letette a lámpását, és csupasz lábát láttatva feltűrte a szoknyáját, a hátuk mögül léptek csikorgása és mormolás hallatszott. Mások is csatlakoztak hozzájuk a parton, hogy segítsenek: Norman Ferguson és Donald McKinnon ugrottak ki elsőként, és a combig érő vízben vontatták kifelé a csónakot, orrát a hullámtörés ellenére egyenesben tartva, miközben Hamish Gillies és Effie elkezdték adogatni a súlyos vödröket. Mhairi a sekélyesben gázolva átvette az elsőt és továbbadta Florának, aki Mary McKinnonnak adta tovább. Mhairi jobbnak látta nem lenézni az egymásnak csusszanó nagy, csillogó rózsaszín húscafatokra, amelyekből oldalt vér loccsant ki. Flora kevésbé volt óvatos, és panaszosan feljajdult, amikor hozzá érkeztek a vödrök. Amikor valamennyit kiadogatták, a férfiak végül kiugrottak a csónakból, és a partra vontatták. Az intéző utolsónak szállt ki, hogy csupán két lépéssel jusson ki a szárazra; de ő, szemben a szigetlakókkal, nem volt hozzászokva, hogy mezítláb járjon, így döcögve lépkedett a köveken, amivel kárörvendő vigyorgást váltott ki a férfiakból és Effie-ből.

– Sok? – kiáltotta oda a partra lefutó Lorna MacDonald. Helyben lakó ápolónőjük előzőleg az Öreg Fin lábán cserélte a kötést.

– Igen, nem is rossz – felelte Hamish Gillies a vödrökön végignézve. – Annak ellenére, hogy már félig elsüllyedt, mire kiértünk hozzá.

– Anya kér egy kis belsőséget a kutyáknak – mondta Mhairi a bátyjának.

– Hát, belsőségünk, az van – szögezte le Angus, és átadott neki egy vödörnyi kizsigerelt húst. Mhairi elkövette azt a hibát, hogy belepillantott, és érezte, hogy felfordul a gyomra.

– Micsoda bűz! – fintorgott az orra és a szája elé kapva a kezét. – Nem szokott ennyire szörnyű lenni.

– Á, ez nem a hús szaga, hanem azé a fekete trutymóé, amit az intéző akart mindenáron elhozni – dünnyögte Norman Ferguson, sötét pillantást vetve az elöljáró irányába.

– Fekete trutymó…?

– Belek – mormogta Norman.

Flora a szája elé kapta a kezét, amikor a visszataszító „trutymó” elhaladt mellette. Mhairi szeme könnybe lábadt. Ilyen büdöset még sosem érzett – sós volt, de ugyanakkor dohány és széklet bűzét is árasztotta, olyan volt, mint a régi dohos papír és a savanyú tej szúrós szaga. Vagy a tengerparté apálykor… Nem tudta pontosan meghatározni.

– Mi az ördögnek hoztátok ki? – Flora levegő után kapkodott, gyönyörű arca összegyűrődött, és félre kellett fordulnia. – Pfuj! Ez szörnyű!

– Az a fekete trutymó, ahogyan maguk nevezik – szólt közbe az intéző zsémbesen, akit hidegen hagyott a fiatal nők szörnyülködése –, valójában jól ismert gyógyszere a köszvénynek.

– Köszvény?

– Igen, szegény anyámat erősen kínozza.

– Mi az a köszvény? – tudakolta Mhairi.

– Az nem a gazdagok betegsége szokott lenni? – kérdezte összehúzott szemmel Donald McKinnon, akit szemlátomást hidegen hagyott Frank Mathieson anyjának sanyarú sorsa.

– De igen – erősítette meg Lorna.

– A köszvény nagyon fájdalmas betegség – közölte az intéző éles hangon. Még nem múlt el a rossz hangulat közte és Donald McKinnon között az elkeseredett vita óta, amelyet a hét elején folytattak az árról, amelyet az északi lundák fekete tollaiért akart nekik fizetni.

– És ez mi módon segít? – fintorgott Flora, befogva az orrát. – Kérem, csak azt ne mondja, hogy hozzá kell érnie!

Frank Mathieson elmosolyodott.

– Mi több, Miss MacQueen, meg kell enni.

– Megenni? – Flora annyira megdöbbent, hogy az intéző elnevette magát.

– Úgy van. Bár beletelik egy évbe, mire kész lesz. – Körbenézett a meghökkent arcokon. Ilyesmiről még egyikük sem hallott. Felsóhajtott, láthatóan fárasztotta a tudatlanságuk. – A megfelelő körülmények között – állandóan a nap és a tengervíz kell, hogy érje – megkeményedik és kivilágosodik, néha ki is fehéredik, ha elég hosszan van kint a napon. Azután, és csak azután le lehet reszelni, és rá lehet szórni az ételre.

Flora úgy festett, mint aki menten elhányja magát.

– És ezt fogja csinálni vele?

– Igen. De először némi segítségre lesz szükségem. Valakinek mindennap kezelnie kell helyettem, amíg tavasszal visszatérek. Ebben az állapotban nem tudom elszállítani. Előbb meg kell szilárdulnia. Ki lesz a segítségemre? – Reménykedve végignézett az összeverődött csoporton, de senki sem mutatott hajlandóságot, hogy bármiféle szívességet tegyen neki, csak egykedvűen és szótlanul álltak. Donald és Norman szemében a megvetést látta, Hamishében a kétkedést. Mit érdekelte bármelyiküket is, hogy az intéző anyját a gazdagok betegsége kínozza? Nekik ennél sokkal nagyobb nehézségekkel kellett megküzdeniük.

Az intéző Effie-re pillantott, de ő is haragosan nézett.

– Nos, látom, a jóindulatukra nem apellálhatok. Akkor hadd bírjam rá magukat fizetséggel. Mondjuk, egy shilling?

Erre Effie keze a magasba szökkent.

– Én megcsinálom – mondta gyorsan. A bátyja, John három évvel korábban meghalt, és mivel az apja már túl idős volt a köteleken mászáshoz, neki kellett gondoskodnia mindkettőjükről. A többi falubeli besegített, ahol tudott, de Effie-nek nem engedte a büszkesége, hogy elfogadja a jótékonykodást, ezért vadmacska módjára küzdött a férfiakat illető kiváltságok mindegyikéért, ami gyakran okozott problémákat. Ezt azonban nem akarták volna megtagadni tőle; abban nem volt semmi kivetnivaló, hogy egy lány végezze el ezt a munkát.

Az intéző megrázta a fejét, holott alig egy pillanattal korábban reménykedve nézett rá.

– Nem.

– Nem? – Effie-nek elakadt a lélegzete.

– Magának épp elég dolga van, Miss Gillies, mivel már a bika körül is pluszfeladatokat kell ellátnia, igaz?

– De attól még…

– Nem. Nem volna tisztességes a szomszédaival szemben, ha magának szerezné meg az összes előnyt.

Előnyt? Mhairi hitetlenkedve horkantott egyet, de az intéző szemlátomást nem hallotta meg. Látta, hogy a barátnője arcát pirosra festi a felháborodás, kék szeme lángol.

– Nem nehéz munka, de elismerem, hogy a szag miatt eléggé visszataszító, ezért is fizetek érte szívesen. – Az intéző körbehordozta a tekintetét az arcukon. – Miss MacQueen?

Játékos kedvében van? Mások rovására szórakoztatja magát? Flora csupán felvonta egyik szemöldökét.

– Anyám nem tűrné ezt meg a ház közelében – szögezte le, de mindenki tudta, hogy az édesanyja ebben az esetben kivételt tenne.

– Hát maga, Miss MacKinnon? – Az intéző metsző pillantása hirtelen Mhairin állapodott meg. – Szeretne pár pluszpennyt keresni kiterjedt családja számára? Vagy esetleg kössek megállapodást az apjával, és vonjam le a bérleti díjukból? Maguknak természetesen aligha van szükségük pénzérmékre.

Mhairi szája elnyílt. Elkapta Effie pillantását, és látta a szemében az árulás vádját – de az ő hibája ez? Igaz, hogy Effie egyedül látja el saját magát és az apját, az ő édesapjának azonban tizenegy szájat kell etetnie, és ha van valami, ami csökkentheti a rá nehezedő terhet… Hallotta a szüleit beszélgetni egyik este későn, amikor azt hitték, valamennyi gyerekük alszik; eddig sem volt nekik túl sok semmiből, de egyre nehezebbé vált, hogy elég legyen, amijük van.

– Fogadd el, Mhar! – szólt rá Angus durván, látva a tétovázását.

Mhairi tekintetét a földre szegezve bólintott.

– Remek – akkor megegyeztünk. – Az intéző felvette a bűzölgő vödröt, és mosolyogva pillantott le rá.

– Felviszem, és megmutatom, mi vele a teendője, Miss MacKinnon. Nem kétlem, hogy a szülei hálásak lesznek.

Angus haragos tekintettel lépett oda a húgához, és odanyújtott neki egy másik vödröt. Magas, testes fiatalember volt, hatalmas kezekkel és olyan sűrű szakállal, ami egy tíz évvel idősebb férfihoz illett volna. A bátyja még most sem volt rest visszaélni a fizikai fölényével, hogy megfélemlítse, amikor úgy tartotta jónak.

– Mi a fenének haboztál? – korholta. – Ha apa meghallaná, hogy kis híján elszalasztottál egy shillinget…

– Nem haboztam. Nem akarattal.

– De elég lassan döntöttél. Túlságosan előkelő vagy ehhez a munkához, erről van szó?

Effie ment el mellettük, két vödröt cipelt, amelyek láthatóan nehezebbek voltak, mint ő maga. Tekintetét mereven előreszegezte, és Mhairi tudta, hogy a barátnője is haragszik rá.

Látta, hogy Angus pillantása követi tündérszerű barátnőjét végig a parton.

– Egy shilling sehogy sem jelent nagy változást – felelte mogorván. – Különben is, ha csökkenteni akarnád a papa terheit, szereznél magadnak egy feleséget. De nem hiszem, hogy ő lesz az. Eff túl okos a magadfajtához.

– Á, és rengeteg más választási lehetősége van, igaz?

– Mindig van választási lehetőség.

– Igazán? – Angus összeszűkült szemmel tett felé egy lépést, agresszívan, mint mindig.

– És te? Téged el fog itt venni valaki, Mhar, vagy te leszel a mi vénkisasszonyunk? Mert nem látom, hogy te kapnál leveleket.

Mhairi nyelt egyet, látva a fiú szemében a gúnyos vigyort. Az idősebbik bátyja már gyerekkorukban is pontosan tudta, hol vigye be neki az övön aluli ütéseket. Ő sosem fog kérőt vonzani a szárazföldről, mint Flora. Túlságosan hétköznapi egy nagy románchoz.

Mind a ketten azok.

A mezítlábas Angus sarkon fordult, és nagy léptekkel megindult a parton. Mhairi csendben követte.

Fények izzottak a házak ablakaiból, végigpettyezve az egész utcát, de az életnek csak csekély jeléről árulkodtak az arra haladó hajók számára, ahogy az este fekete lepelként körös-körül ráhullott magányos szigetükre. A hold már feljövőben volt, a hullámok szelíden susogva nyaldosták a partot, s közben egy rég elpusztult bálna ringatózott végre lágyan a sírja felé.

Tartalom

Kedves Olvasó!

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Karen
Swan

Az utolsó
nyár

A vad sziget-sorozat, első rész

Effie Gillies igazi vadóc. Egész életében Szent Kildán élt, és amikor Lord Sholto, Dumfries leendő grófja az aprócska szigetre látogat, azonnal vonzódni kezdenek egymáshoz. Egy csodálatos héten át ő kíséri el mindenhova a jóképű látogatót a szigeten, és Effie életében először szerelemre lobban – de aztán vihar támad, és a lány világa darabjaira hullik.

Három hónappal később Szent Kilda szigetére csend telepszik, a lakosságot elköltöztetik, hogy jobb körülmények között legyenek. Effie barátai és rokonai szétszóródnak Skóciában, és a lány meglepetten értesül arról, hogy munkaajánlatot kap a grófi birtokon. Újra rendszeresen látják egymást Sholtóval, de a kettejük közötti társadalmi különbség most leküzdhetetlennek tűnik, noha vonzalmaik egyre erősebbek.

Szent Kildán döbbenetes dolgok kerülnek a felszínre, és Effie-nek a boldog új élethez fűződő reményeit sötét titkok fenyegetik, amelyekről korábban társaival együtt azt hitte, már maga mögött hagyta.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Marcellus – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License