A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philippa Gregory: Boleyn Traitor

HarperCollinsPublishers, London, 2025

Első kiadás

Fordította

Sziklai István

Copyright © Philippa Gregory, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Sziklai István, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © Wita design / Getty Images

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-765-8

GREENWICH-PALOTA, NYÁR

1534

A tükör vert ezüst felületén két, fej nélküli szellemnek tűnünk – fekete csuklyánk elrejti az arcunkat. Hátrahúzom a vastag fátylat, hogy felfedjem az arany sólyommaszkot. Az éles csőr aranyozott, a széttartó szemöldök réz. A fej és a torok tollai aranybrokátból készültek: úgy mozognak és borzolódnak, mint az igazi tollazat, foltosak, mint a vándorsólyoméi, mintha csak egy szabadon röpködő madarat változtatott volna arannyá Midasz király átkozott érintése.

Feltolom az álarcot világosbarna hajamra, felfedve tejfehér bőrömet, titokzatos mosolyomat.

– És letörölheted azt a kifejezést is az arcodról – mondja Anna, miközben hátraveti a saját csuklyáját és felemeli a fejét, hogy jelezze, ideje levennem a fátylát és megszabadítani őt a maszkjától.

– Milyen kifejezést?

– Annyira hamisnak, kétszínűnek tűnsz. Mi jár most a fejedben?

Egy udvaronc szája mindig teli van kimondatlan szavakkal.

– Arra gondoltam, hogy nehéz lesz ebben táncolni – hazudom. – Nehezen fogunk látni.

– Azért jöttünk, hogy lássanak minket, nem azért, hogy mi lássunk.

Feláll, és széttárja két karját, hogy kioldhassam a fűzőjét, a ruhaujjait, a ruha szoknyarészét. A finom vászoningen át megvakarja kerekded hasát. Második terhességének ötödik hónapjában fáradtabb, mint az elsőnél. Azt mondja, ez a fiú jele. Lányát, Erzsébet hercegnőt könnyebb volt kihordani. Minden délután lepihen vacsora előtt, amikor a király fürdik és átöltözik a délutáni testmozgás után.

– Hogy hívják ezt az álcajátékot? – kérdezi, miközben bemászik a hatalmas aranyágyba.

– Solymászoknak. Madarakként táncolunk, aztán…

– Hadd találjam ki! – szakít félbe. – A király és barátai solymászoknak öltözve megérkeznek, elkapnak minket, és mi velük táncolunk. Aztán mindannyian leveszik a maszkot, és rájövök, hogy a királlyal táncoltam. Nahát, fogalmam sem volt róla! Azt hittem, hogy csak egy jóképű idegen az.

– Nagyon vicces vagy! – préselek ki magamból egy nevetést.

Leveszem hímzett cipőjét és lehúzom a finom selyemharisnyáját. Ez a királynő udvarhölgyéhez illő feladat, egyben a szeretett sógornő kötelessége. Büszkén vállalom, hogy mindkettő vagyok.

Lehunyja a szemét.

– Ugye azt azért még ő sem hiszi, hogy nem ismerem fel a saját férjemet?

Nyilván nem gondolja azt a király, hogy elhisszük, hogy egy csapat furcsa savoyai herceg vagy ismeretlen orosz főnemes vastag bundákba öltözve betört a királyné audienciatermébe. Ez egy játék az udvarban, amit mindannyian ismerünk és játszunk, és ahol a fődíj nem más, mint a király tündöklése. Az egész színjáték egyetlen igazságot hivatott tükrözni: a második fiú, a másodosztályú, a második választás arannyá lett; ő az örökös. Újra és újra eljátsszuk ezt a csodát, mintha a legnagyobb szerencse lenne, hogy Artúr, az elsőszülött meghalt, és Henrik lett az örökös, majd a király. Húsz évvel ezelőtt valaki a „kereszténység legjóképűbb hercegének” nevezte, és azóta ehhez kell tartanunk magunkat.

Amikor a királyi udvarba kerültem udvarhölgyként, magányos, tizenegy éves könyvmoly kislány voltam, Henrik pedig a gyönyörű királyné, Aragóniai Katalin huszonhat éves, elbűvölő fiatal férje. Beleszerettem a királyba, a királynéba, a fiatal királyi pár varázsába és szépségébe. Aztán belezúgtam az egész Boleyn családba: Annába, ambiciózus bátyjába, George-ba, kedves természetű húgába, Marybe, a szüleikbe és a nemes Howard házba – mindannyian olyan hivatásos udvaroncok voltak, amilyen én is szerettem volna lenni, akik a világ legszebb és leghatalmasabb udvarában szolgáltak.

Most már én is Boleyn vagyok, életem közel felét George feleségeként éltem le, vele együtt emeltettem Lady Rochford rangjára, és már majdnem harmincéves vagyok. Az első királynő, akit szerettem és szolgáltam, már rég elhagyta az udvart, a jóképű király pedig élete virágjában van. Tanúja voltam, ahogy a dicséretre sóvárgása miként alakul át, és lesz a fiatal férfi öröméből az érett férfi hiúsága, és megtanultam – mindannyian megtanultuk –, hogy úgy kell hizlalni a bókokat, hogy azok kielégítsék ezt az éhségét.

– Az elrejtőzés és a felfedés számára csak egy játék – mondom megnyugtatóan. – Csak azt akarja, hogy a világ lássa, te őt választod, még akkor is, ha álcázza magát. Hogy újra beleszeretsz.

– Hát, ez így is van – mondja hirtelen támadt széles műmosollyal. – Én vagyok Anna, „a Legboldogabb”.

Alaposan betakargatom a báránygyapjú takaróval. Annának köszönhetően lettem az udvar első hölgye, és én leszek a nagynénje a babának, Anglia következő királyának, egyben én leszek az első a menetben, aki a keresztelőjére viszi. Győzelmi felvonulás lesz ez nekünk, szép, okos nőknek – legyőzzük az öreg lordokat, és elnyerjük tőlük a királyt.

– Mikor fogod bejelenteni, hogy gyermeket vársz? Erzsébetről sokkal korábban hírt adtál.

– Amikor majd úgy döntök – feleli vállvonogatva.

Csak a kiválasztott kevesek tudják, hogy ősszel gyermeket fog szülni. Jól teszi, hogy késlelteti a király ágyába vágyó fiatal nők új versenyére hívó harangkondulást; az udvarban minden szajha a király figyelméért fog versengeni, ha megtudják, hogy a királyné terhes.

– Tégy meg nekem valamit, Jane! – mondja, miközben a tenyeremben melengetem a levendula- és borókabogyó-olajat, hogy bekenjem vele duzzadt lábfejét és bokáját. – Beszélj azzal az Agnes nevű lánnyal! Nem tisztelettudó.

Agnes fiatal udvarhölgy, szőke és kedves. A sötét hajú Anna nem szereti a szőke, mosolygós nőket, de azok mégis a legjobb ruháikba öltözve özönlenek az udvarba.

– Mit csinált?

– Nem pukedlizik rendesen; csak úgy hajol meg előttem, mintha valami vikomtné lennék.

Ez az én címem. Jane Parkerként születtem, a Boleyn nevet a házasságom révén nyertem el, és most Lady Rochford vagyok. Mosolyogva megcsípem a lábujjait.

– Igen nagyszerű dolog vikomtnénak lenni – mondom neki.

– Egyelőre megteszi – bólogat. – De amikor világra hozom a hercegfit, George-ot kineveztetem herceggé!

Ez a szédítő Boleyn becsvágy. Apám úgy tervezte, hogy közepes rangú udvaronc lesz belőlem, szakértője ennek az új szakmának, ami megnyílt a művelt férfiak és nők előtt. Úgy küldött az udvarba, hogy beszéltem franciául és angolul, latinul pedig olvastam. Azt tanácsolta, tanuljak németül, mert a protestáns gondolkodók is németül írnak, és rejtsem el spanyoltudásomat a spanyol királynő elől.

De Annát soha nem érdekelte a diszkrét udvaronckodás; ő egyenesen a hatalom forrásához fordult, elcsábította a királyt, és hozzáment feleségül. Megvan benne anyja nemesi házának, a Howardoknak a bátorsága és az önerőből felemelkedett Boleyn család ambíciója. Ha hercegséget akar George-nak, meg fogja kapni, és én hercegné leszek. Annának, és nekünk, mindannyiunknak, Boleyneknek és Howardoknak, felemelkedőben van a csillagunk – és nem hagyhatjuk, hogy egy olyan lány, mint Agnes, elterelje a figyelmünket.

– Bezzeg megfelelően pukedlizett a régi királyné előtt! Úgy hajolt meg, mintha Aragóniai Katalin maga Szűz Mária lenne – panaszkodik Anna.

Mindannyian így tettünk akkor. De az már három éve történt, és az udvaroncok emlékezete olyan rövid életű, mint a szúnyogoké.

– Most már csak özvegy hercegnő – emlékeztetem.

– És a spanyol nagykövettel beszélgetett – mondja Anna idegesen. – Mit mondhat egy olyan sült bolond udvarhölgy, mint ő, egy másik sült bolondnak, mint amilyen a követ?

Az eszembe vésem, hogy szólnom kell a pártfogómnak, Agnes bekerült a spanyol nagykövet baráti és kémhálózatába.

– Ó, a követ mindenkivel beszélget – igyekszem megnyugtatni. – Hiszen mi mást is tehetne?

– Hazamehetne Spanyolországba. Vagy bezárkózhatna a Kimbolton Castle-be a királynéval.

– Az özvegy hercegnővel – javítom ki újra.

– De kivel beszélget még Agnes? – kérdezi. – A pápista lordokkal? A Courtenay-kal? A régi királynéval és Mária hercegnő barátaival?

– Mária úrnővel – emlékeztetem.

Katalin királynét özvegy hercegnőnek kell hívni, és a lánya megszólítását nemrégiben Mária úrnőre keresztelték át, de azok, akik szolgálták és szerették őket, nem hajlandók más néven hívni őket, nekünk, többieknek pedig meg kell tanulnunk ezt az új szokást.

– Egyikük sem bír fontossággal számodra, fenség. Te nyertél. Ezek mind öregek, a király gyerekkori barátai. Vén pápisták, akik felemlegetik a régi időket. Nem olyanok, mint mi – nem tartoznak közénk, az új udvarhoz, az új valláshoz, az új világhoz. Az idő a mi oldalunkon áll. Őket elviszi a végelgyengülés, vagy egyszerűen feladják. Ha a kisbaba fiú lesz, az bizonyítja, hogy fenséged házassága Isten akarata, és az öreg királyné, a lánya, a spanyol nagykövet és az összes hívő egyszerűen felszívódik.

– Hol van George? – tudakolja. – Késik.

Én soha nem panaszkodom George késései miatt, de én már tíz éve a felesége vagyok, ő pedig a királynéja.

– Menj, hozd ide, Jane!

Kopogást hallunk a királyné hálószobája és a király magánkarzata közötti ajtón, és ez ment meg attól, hogy ügyefogyott feleségnek tűnjek, aki a férjét keresi. George surran be, lélegzetelállítóan jóképűen, új térdnadrágot és teltbarna bársonyzekét visel. Álarcát és kalapját a kezében tartja, utóbbin hosszú, terjedelmes gémtoll díszeleg. Hasonlít a nővérére, szeme és haja sötét, olyan, mintha ikrek lennének: mintha simára csiszolt puhafából faragták volna őket, vonásaik egyformán kemények, de értelmet sugárzóak, szemük sötét és sokat ígér.

– Íme, egy rusztikus solymász! – közli, majd odalép az ágyhoz, és kezet csókol Annának. Alaposan végigméri. – Sápadt vagy. – Ezután felém fordul. – Ugye nem hagytad, hogy túlságosan kifárassza magát?

– Csak felpróbálta a jelmezét és eljárta a táncot – azóta pihen.

A férjem felé lépek, hogy üdvözlésként megcsókoljam, de ő ehelyett leül Anna mellé és kibontja a haját. Átnyújtom neki az ezüst hajkefét, ő pedig kifésüli a hosszú, sötét hajtincset a nővére homlokából, és befonja.

– Zaklatott vagyok – panaszkodik Anna.

– Ne légy! – vágja rá George azonnal. – Szent dolgokra, örömteliekre kell gondolnod, hogy a baba növekedjen. Annának kell lenned, „a Legboldogabbnak”.

– Agnes Trent az oka – magyarázom meg, és látom, ahogy George gyorsan bólint, köszönetképpen.

– Tiszteletet kell tanúsítania irántam – mondja Anna.

George két elefántcsont tűvel rögzíti a nővére tarkóján a hajfonatokat, olyan lazán, hogy a király, amikor kettesben vannak, kibonthassa illatos haját, és belefúrhassa az arcát.

Anna int, hogy húzzak fel rá tiszta harisnyát, és összerezzen a szűk vörös selyemcipő miatt.

– Mondtam Jane-nek, hogy beszéljen vele.

– Ő az új kegyenc – figyelmeztet engem George. – Légy tapintatos!

– De az csak nyilvánvaló, hogy teljes hűséget várok el. – Anna nem tud elszakadni a témától. – Nem én küldtem el a királynét…

– Az özvegy hercegnőt... – szólalunk meg George-dzsal egyszerre.

– Az özvegy hercegnőt Kimbolton Castle-be, Wolsey bíborost a pokolba, Fisher püspököt és Morus Tamást a Towerbe, hogy ellenségeim legyenek a saját házamban. Az öreg lordok a tanácsban ellenem beszélnek, vén feleségeik a hátam mögött pletykálnak. Az öregek mind azt akarják, hogy minden úgy legyen, mint régen. Vissza akarják hozni a régi királynét.

– Hát nem zárhatod mindet a Towerbe! – viccelődöm, de senki nem nevet. Azonnal komolyra váltok. – Természetesen beszélek Agnesszel.

Anna feláll a szűk cipőjében.

– Hozd ide most; ő öltöztethet fel.

George csókot lehel a vállára, és odaint nekem, némán „Köszönöm!”-öt mormol, miközben eltűnik az ajtó mögött.

Előbb ellenőrzöm, hogy az ajtó rendesen bezárult-e mögötte, majd átmegyek a királyné magánlakosztályának ajtajához.

– Őfensége készen áll, hogy felöltözzön – mondom, mire a három udvarhölgy engedelmesen feláll. Agnes máris gondtalanul elsétál mellettem.

Megérintem a karját.

– Van valami oka annak, hogy nem pukedlizik megfelelően a királyné előtt? – kérdezem tőle kedvesen. – Biztosan valami tévedés történt.

– Itt nem téved senki, csak ő – válaszolja nyersen. – Kellően mélyen hajolok meg előtte.

– Hajtson térdet rendesen megkoronázott királynéja előtt! És azzal lezárhatjuk ezt az ügyet.

– Ott fog lezárulni, ahol kezdődött: nála.

Erősebben szorítom meg a karját.

– Lady Agnes, amikor az udvarba kerültem, ügyeltem a modoromra. Így lettem első udvarhölgy.

– Én is ügyelek a modoromra! Nem kell ezért megcsípnie, Lady Rochford! A sógornőjének ott a Tower, tele kínzómesterekkel, akiknek ez a dolguk.

– Nem is csíptem meg – hazudom.

– És én pontosan úgy hajtok térdet, ahogy kell – hazudik ő is, és bemegy a királyné hálószobájába.

A nyitott ajtón át figyelem, és látom, hogy nem úgy tesz.

Másnap, a királyi kápolnában tartott imádság után a király ott marad imazsámolyának nagy hímzett párnáin térdelve, két kezét összekulcsolja, szemét lehunyja: közvetlenül Istennel társalog. Senki sem mozdulhat, amíg fel nem ocsúdik. Odaint Annának, hogy csatlakozzon hozzá a kápolnának azon az oldalán, én pedig követem őt, magammal viszem imakönyveinket és Anna gyöngy- és korall rózsafüzérét. A király titkára, Thomas Cromwell némán áll mögötte, a fiatal Francis Weston és férjem, George pedig Cromwell mögött. George ránk kacsint, amikor csatlakozunk hozzájuk, Francis kissé meghajol.

– Férjuram – pukedlizik Anna a király előtt, rámosolyog az udvaroncokra, és apró fejbólintással üdvözli Thomas Cromwellt, mintha csak valami átutazó szatócs lenne, aki egy vég gyapjúszövetet hozott.

– Cromwellnek van egy kérdése a franciaországi látogatással kapcsolatban – mondja a király, még mindig térdelve, kezét imára kulcsolva. Nyilvánvalóan Isten is részt vesz ebben a beszélgetésben.

– Nem tudom, hogy fenséged szeretne-e nyáron Franciaországba látogatni – szólítja meg Cromwell Annát, megkerülve az egyértelmű kérdést: Ön viselős? – Vagy Őfelsége inkább menjen egyedül?

Meg kell győznünk Franciaországot, hogy kössön velünk pápistaellenes szövetséget, és csatlakozzon hozzánk a pápa és Aragóniai Katalin unokaöccse, a spanyol császár ellen. De Anna nem utazhat, amíg terhes, és nem fogja kiengedni a látóteréből a királyt. Cromwell mester barna szemének fürkésző pillantása találkozik az én szürke szememmel.

– Ó! Szükségem lesz önre magam mellett! – kiáltja Anna a királynak. Megfogja a kezét, mintha hűséget esküdne. Henrik továbbra is tartja eddigi pózát, mintha valami kóbor lovag lenne, aki térdre borul hölgye előtt. – Nem hagyhat el, amikor már közel az idő!

Persze csak ősszel fog szülni, és teljesen biztonságos számára az utazás, de Anna inkább meghal, mint hogy túl széles csípővel utazzon Franciaországba, és soha nem hagyná, hogy a király egyedül maradjon a francia udvar híresen gyönyörű asszonyaival. Mi itthon maradunk ezen a nyáron, és – amint azt maga is hamarosan eldönti – a király is.

– Mit gondol, király uram? – kérdezi George a királytól, mintha csak tanácsot kérne.

– Muszáj elmennem. – A király annyira felvidul a gondolattól, hogy egy nő vágyakozik utána, hogy megfeledkezik Istenről, és feláll. – Lady Rochford, maga szerint az úrnője el tudja viselni, hogy elszakadjon tőlem? Csak egy rövid időre?

Nem kell Anna ösztökélő pillantása, kívülről fújom a színdarabot. Ez nem átlagos szerelem: ez Trisztán és Izolda – nagy románc, és ők soha nem válhatnak el egymástól.

– Nem tanácsolnám – mondom gyengéden. – Sóvárogna ön után, király uram. De nem halaszthatná a francia királlyal való találkozását a szülés utánra? Akkor a látogatás egyben ünnepség is lehetne netán? A bejelentés és az ünneplés része?

A király sugárzóan mosolyog, miközben elképzeli diadalmas látogatását Franciaországban ifjú feleségével, aki fiút szült neki, az öreg feleség helyett, aki nem tudott.

Cromwell elérti a célzást, és csatlakozik hozzám.

– Küldhetnénk egy követet, javasolván a halasztást. Valakit, aki elég fontos személyiség, hogy ne tartsák ezt a lépést tiszteletlenségnek.

Norfolk hercege, George nagybátyja, a Howard ház feje, kézenfekvő választás lenne, de alig beszélnek Annával azóta, hogy a bácsi egy zseniális trükkel a lányát hozzáadta egy fattyú királyi sarjhoz: a király törvénytelen fiához. És szinte az összes többi nemes titokban a régi királyné oldalán áll.

– Ó, csak ne valamelyik öreg lordot! – kiált fel Anna. – Csak ne valamelyik vénséget!

A király erre megpaskolja az arcát.

– Ők régi barátok – mondja. – Hű barátok.

– Pontosan! Régi barátok, öreg emberek! – mosolyog rá Anna. – Akik leragadtak régi szokásaiknál… nem úgy, mint ön!

– Rochford vikomt? – kiált fel hirtelen Cromwell, mintha a férjem, George nem állna közvetlenül előtte.

A király felnevet.

– Tökéletes! De tudná őt nélkülözni, Lady Rochford? Vagy maga is terhes, és nem engedi elmenni?

Rejtett fájdalmam, hogy tíz éve házasok vagyunk, és még mindig nincs gyerekünk. De olyan vidáman nevetek, mintha soha nem sírtam volna még emiatt George karjában.

– Ó, király uram, nem születhet mindenkinek az első gyermeke a házassága első évében, a második pedig a másodikban! Nem vagyunk mind oly boldogok, mint ön és a királyné!

– A Legboldogabb – erősíti meg George. Soha nem hagyjuk, hogy bárki is elfeledkezzen Anna mottójáról.

A király megfogja Anna kezét, és újra megcsókolja.

– Minden ígéretét teljesítette – mondja kedvesen. – És én többet tettem, mint azt bárki lehetségesnek gondolta volna. Egy új Angliát építek az új királyi családnak. És újszülött fiam lesz a bizonyság rá, hogy Isten megáldott engem és az arámat.

Anna ragyogó mosolyt vet rá, és kezét kissé domború hasára teszi, hogy nagyobbnak tűnjön.

– George menjen Franciaországba, és mondja meg nekik, hogy a találkozót el kell halasztani a fiam születéséig – jelenti ki a király. – Ősszel fogunk odalátogatni.

– Megtisztelő a bizalma – mondja George, mintha sárkányokat indulna ölni. – Nem fogok csalódást okozni.

A hősi hangnem pontosan odaillő. Henrik a lovagok között szokott módon ragadja meg George alkarját.

– Tudom, George. Te a testvérem vagy.

– Másban nem bízunk – mosolyog Anna. Kezét a király karjára teszi, arra invitálva, hogy reggeli előtt sétáljanak egyet a hűvös kertben, csak ők ketten. Tudom, hogy szeretne megszabadulni az udvarhölgyeitől, akik mögöttük vonulnak, hogy eltereljék Henrik figyelmét; de Henrik máris a fiatal, jóképű királyt látja lelki szemei előtt, aki karján gyönyörű királynéjával a virágokkal tarkított füvön sétál, ami oly ragyogó, mint az újonnan szőtt kárpit.

Cromwell mester meghajol és távozik. George és én egyedül maradtunk Francis Westonnal.

– Nézd, hogyan emelkedünk! – kiált fel George. – Köszönöm, szerelmem. Mint mindig, most is ügyesen kormányoztál minket… és most elmondhatom a francia királynak, hogy királyi unokaöcsém születik!

– Csak a kötelességem teljesítem – felelem szerényen.

Sugárzó a mosolya.

– Tudod, voltak idők, amikor azt hittem, hogy mindörökre itt ragadok, szerelmes leveleket hozok-viszek Anna és a király között, az udvarhölgyek szobájának diplomatája leszek, a varrószobák nagykövete, és soha nem jutok el a hatalom forrásához, folyton csak a hullámok hátán fogok lebegni.

– Nagyuram, bárcsak veled mehetnék – mondja Francis, akinek még évekig lebegnie kell. – De addig én őrzöm hölgyedet, amíg távol vagy, ha ő elfogadja a szolgálataimat. – Kezét a szívére teszi, és mélyen meghajol előttem.

– Ó, igen, igen! – George csak legyint az udvari szerelem játéka láttán, ami értelmetlen, ha nincs közönség. – Jane… küldj üzenetet az istállóba! Meg kell patkolniuk a lovaimat, mielőtt elindulunk. Két vezetéklovat viszek magammal. Híres leszek arról, hogy milyen gyorsan megjárom ezt az utat. – Megcsókolja mindkét kinyújtott kezemet. – Gyorsan hazajövök hozzád.

Ügyelek rá, hogy ne tűnjek túlzottan ragaszkodónak.

– Hiányozni fogsz – felelem.

– Egy hónapon belül visszajövök – ígéri.