© Baráth Viktória, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-68-8

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újkiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! –

Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

Egy év Provence-ban, 2024

A szolgálólány, 2024

A múlt kísértése (A főnök 2. – bővített újrakiadás), 2024

EGY ÚJ KEZDET

Elena

A kötél durva anyaga már-már felsérti a bőrömet, ahogy megpróbálom a fejem fölül lehúzni a kezemet, de ő szorosan tartja, nem enged. Nem tudok kiszabadulni, hiába is akarnék. A lábaimat a térdeivel fogja össze, az arcomat pedig a párnába fúrom sikítás közben. A rabja vagyok, ez nem is kétség. Neki is, és ennek az érzésnek is.

Hagyja, hogy jobban megemeljem a csípőmet, de szorosan tart, nem enged el. Levegő után kapkodva megyek minden mozdulata elé, mert túlságosan is türelmetlen vagyok kivárni, amíg ő ér hozzám. A keze szinte forró, ahogy belém markol, és felgyorsítja a tempóját, amiből tudom, hogy eljött az én időm. Felveszem a ritmusát, és néhány pillanat múlva már együtt lépjük át a gyönyör kapuját.

A földre rogy, pont mellém, én pedig közelebb húzódom hozzá. Most már kioldozom a kezemet, hogy végigsimíthassak a fel-le hullámzó mellkasán. A bőre gyöngyözik, a testéből árad a hő. Ez a legmegnyugtatóbb érzés a világon.

– Azt hiszem, jó lesz ez a lakás – jegyzem meg.

– Szerintem is – lihegi.

Még csak egy napja költöztünk be, ezért elég kevés bútorunk van, de a nappali közepére lefektetett matrac is megteszi egy ideig. Mivel nemrég épült a ház, ezért nem lehetett bútorozottan megvenni, de nem is baj, sokkal romantikusabb így.

– A normális emberek is valahogy így kezdik, nem? – kérdezem.

– És nekünk mi közünk a normális emberekhez? – ráncolja a homlokát.

Magamban elmosolyodom. Igaza van, nagyon távol áll tőlünk bármi, ami normális.

Felállok, és a hűtőhöz lépek, hogy egy vizet vegyek magamhoz, majd az ablakhoz sétálok. A távolban felsejlik a Strip fénye. Imádom bámulni a fényeket, tudva, hogy ott zajlik az igazi élet, amiért ide költöztünk.

– Nos, Mrs. Hill, mit gondolsz? – hallom a hátam mögül.

– Azt, hogy a Mrs. Hill röhejesen hangzik a szádból – horkantom.

– Elenának is hívhatlak.

– Muszáj ezt? – fordulok felé sóhajtozva. – Mindketten tudjuk, hogy a nevem nem…

Hirtelen felpattan, hozzám siet és kezével betapasztja a számat. Újra megérzem a bőrömön a leheletét, a nyakán kidudorodik az a kis ér, ami mindig akkor kel életre, amikor dühös vagy izgatott.

– Te Elena Hill vagy – nyomatékosítja, miközben egyenesen a szemembe néz. – Én pedig David Hill.

Nem engedi, hogy kimondjam a saját nevemet, sem az övét. Arra vár, hogy tudassam vele, megértettem, ezért bólintok. Csak ekkor ereszti le a kezét.

– A falaknak is füle lehet – mondja.

– Egy üres lakásban? – kérdezek vissza.

– Bárhol! Nem lehetünk elég óvatosak. Elég egy rossz lépés, és… Ne feledd, hogy nem csak magunkat kell védenünk!

Hogy felejthetném el? Hiszen minden gondolatomban őt látom.

A szívem összefacsarodik, amikor eszembe jut a kis arca. Az ártatlan mosolya. Sírni tudnék, akárhányszor eszembe jut, hogy soha többé nem láthatom.

Igaza van. A világnak mi már Elena és David vagyunk, nem pedig Ana és Ryan.

– Bútorokat kell szereznünk minél hamarabb – mondom, hogy eltereljem a saját gondolataimat.

– Nekem jó így – vonja meg a vállát. – Mindenem megvan, amire szükségem lehet.

Belemarkol a fenekembe, és közelebb húz magához. Ezért jó az épület legfelső emeletén lakni, mert ide senki sem láthat be. Állhatunk akár meztelenül is az ablaknál, senkinek sem tűnik fel.

Ryan megfordít az ablak felé, ő pedig hátulról átölel, nekem préseli magát, ezzel a hideg üveghez nyomva a mellemet. A pulzusom megemelkedik, ahogy letekintek az alattunk elterülő mélységbe, de ettől csak még izgatottabb leszek. Szembeszálltam már a halállal, és nincs mitől félnem. Nincs mit veszítenem.

– Nézz körbe! – suttogja a fülembe. – Ez hamarosan mind a miénk lesz! Együtt meghódítjuk az egész kibaszott Las Vegast!

Beleharap a fülembe, amitől felnyögök, de közben már belém is csúsztatja az ujját. Pontosan tudja, hogyan érjen hozzám ahhoz, hogy néhány perc alatt a magasba repítsen. Az elmúlt időszakban szilánkokra hullottam, és ő volt az, aki összeszedett és megmentett néhány darabot belőle. Belőlem. Nélküle még kevesebb lennék.

A reggeli napfény számomra mindig megöli az előző éjszaka varázsát. Szinte józanítóan hat rám, főleg akkor, amikor megérzem, hogy Ryan nincs mellettem. Idegesen ülök fel, és nézek körbe a nappaliban, amikor kisétál a hálóból.

– Szükségünk lesz függönyökre is – dünnyögöm álmosan.

– Amit csak akarsz! – mondja, miközben begombolja a mandzsettáját.

– Jól áll neked ez az inges-öltönyös stílus.

– Muszáj volt változtatnom, már nem kispályásokkal játszom! Kurvára oda kell figyelnem, hogy mit csinálok és mit mondok.

Az már biztos. Ez egy teljesen más világ ahhoz képest, amit megszoktunk. Ráadásul ő már nem Ryan Walsh, hanem David Hill – egy elegáns bűnöző, nem holmi drogkereskedő.

– Mikor lesz az első találkozó? – kérdezem ásítva.

Az órájára néz, majd folytatja az öltözködést.

– Fél óra múlva.

– Basszus, akkor sietnem kell! – pattanok fel a földről.

– Minek sietnél? Pihenj még egy kicsit! – mondja a homlokát ráncolva.

– De el kell készülnöm a találkozóra – magyarázom értetlenkedve.

– Neked? Minek? Egyedül megyek.

Megdöbbenve állok előtte.

– Egyedül? De hiszen azt mondtad, hogy…

– Tudom, hogy mit mondtam, és egy szóval sem ejtettem ki a számon, hogy te is jössz! Fel kell térképeznem az itteni helyzetet, és ezt egyedül kell csinálnom. Tudod nagyon jól, hogy nem mindenki bírja a nőket az üzleti életben…

– Eddig úgy tudtam, hogy nagyon is bírják a nőket – húzom fel a szemöldököm. – Arról volt szó, hogy közösen hódítjuk meg a várost.

– Úgy is van! – bólint Ryan. – Szükségem van rád, hogy támogass. Majd ha eljön az ideje, téged is bevonlak, ígérem. De nem jelenhetünk meg rögtön együtt, mert az túlságosan is gyanús lenne.

Sajnos megint igaza van, bármennyire is utálom ezt belátni.

– És mégis mit csináljak addig? – csapok a combomra.

– Tököm se tudja! – vonja meg a vállát. – Menj el vásárolni! Úgyis panaszkodtál a berendezés miatt, vegyél bútorokat, meg ilyen kis fiszem-faszom szobrocskákat, ha attól jobban érzed magad.

Dehogy érezném jobban magam! Jelenleg csak attól lennék jobban, ha visszakaphatnám a régi életemet, de az lehetetlen.

– Jól van, menj! – legyintek. – Én addig veszek egy ágyat… Meg függönyöket!

Ryan hozzám lép, és határozottan megcsókol.

– Alig várom, hogy hazaérjek, és újra az enyém legyél! – morogja, majd óvatosan beleharap az ajkamba.

Sarkon fordul, és kiviharzik a lakásból. Egyedül maradok. Nem vagyok ehhez hozzászokva. Eddig legalább Rick mindig a nyomomban volt, de most, hogy ő sincs velünk, még magányosabb vagyok. Körbefordulok az üres lakásban, és nagyot sóhajtok. Hivatalosan is új életet kezdtünk. És én már most gyűlölöm!

Las Vegas egészen más, mint amit megszoktam. Túl sok a turista, mindenki bámészkodik vagy dorbézol, mintha csak Disneylandben élnék. De Ryan szerint ez a nekünk való hely, mert könnyen be lehet kerülni az alvilági birodalmakba, még akkor is, ha az embernek nem ez a célja. Nekünk viszont csak ez lebeg a szemünk előtt.

Amikor Oliverrel megállapodtunk, nem tudtam, hogy elfogadjam-e az ajánlatát. Átfutott az agyamon, hogy fogom Sophiát és elköltözünk a világ másik végére, mondjuk Balira vagy Thaiföldre, és meghúzzuk magunkat egy csendes faluban. Csak mi ketten. De tudtam, hogy sosem lett volna nyugtunk. Minden sarkon veszélyt láttam volna magunk körül, neki pedig ennél több jár. Egy szerető család és kiegyensúlyozott élet. Ez volt a minimum, amit nyújtanom kellett neki.

Rám pedig így semmi más nem várt, csak az, hogy Olivernek dolgozzak. Neki is tartoztam ennyivel azok után, amibe belekevertem. Az egész élete a feje tetejére állt miattam, de így talán kompenzálhattam egy kicsit.

A vásárolgatás már nagyon régóta nem tölt el boldogsággal, most mégis a jó feleség szerepét kell játszanom. Fenn kell tartanunk a látszatot, mert ahogyan Ryan is mondta, a falnak is füle és szeme van. Tehát azt teszem, amit ilyenkor bárki elvárna tőlem: kicsinosítom a szerelmi fészkünket. Egész nap az üzleteket járom, és kiválasztom a bútorainkat, vagy legalábbis egy részét, miközben csak arra tudok gondolni, hogy mostantól tényleg ez lesz az életem? Trófeafeleség lettem? Oké, régen tényleg hittem abban, hogy ez a szerep lenne számomra a legtesthezállóbb, de mióta Ryan megmutatta, hogy lehetek ennél több is, már nem vágyom másra. Nem valaki felesége akarok lenni, hanem én akarok lenni az, aki a döntéseket hozza. Társ, partner, a kibaszott Dél királynője! Nem pedig a királyné!

Annyira felhúzom magam, hogy inkább visszamegyek az üres lakásba, mielőtt még bárkivel konfrontálódnék. Már csak az hiányzik, hogy a zsaruk bevigyenek, mert jelenetet rendezek egy kanapé fölött. Más módot kell találnom arra, hogy levezessem a feszültségemet, és mivel Ryan még sokáig nem várható haza, ezért egyedül kell csinálnom.

Rég jártam utoljára edzőteremben. Nem vagyok formában, az már biztos, de újra lendületbe kell kerülnöm, ezért átöltözöm és lemegyek a fitnessterembe, ami a ház alsó szintjén található, a medence mellett. Többek között ezek miatt is választottuk ezt a házat, na meg a folyamatos portaszolgálat miatt. Egy kis pénzért cserébe minden gyanús mozgást jelentenek nekünk, hogy fel tudjunk készülni az esetleges váratlan vendégekre.

Csupán néhányan vannak a teremben, de én rögtön a bokszzsák felé indulok. Vannak bizonyos szokások, amelyeket képtelen vagyok elfelejteni. Ryan tanított arra, hogyan vezessem le a felesleges feszültséget a zsákon anélkül, hogy bajom esne. Megtanított ütni, rúgni, nekem viszont most nincs türelmem ehhez. Néhány bemelegítő püfölés után egyre erősebben esem neki a zsáknak. Kicsordul belőlem az összes felgyülemlett sérelem, amelyeket az utóbbi időkben kénytelen voltam lenyelni. Egy életre elég traumát sikerült felhalmoznom, és ezek most együttes erővel készülnek a felszínre törni. A gyomromat mardossák, a mellkasomba vájják a karmukat, és igyekeznek legyűrni, de én erősebb vagyok náluk.

– Nem lennék a helyében!

A hangra összerezzenek és magam mögé nézek. Egy fiatal férfi áll a futópad előtt, engem néz.

– Kinek a helyében? – kérdezem zihálva.

– Akit a zsák helyébe képzelt – mutat felé egy játékos mosollyal az arcán.

Lebuktam.

– Ennyire egyértelmű?

– Még annál is jobban.

Közelebb lép hozzám, mire megtörlöm a homlokomat.

– Van egy kis… nézeteltérés köztünk a férjemmel – vallom be.

– Akkor visszavonom, nagyon is lennék a helyében!

Most csak én értem félre, vagy… Flörtölni próbál velem? Ezer éve nem voltam hasonló helyzetben, már fel sem ismerném, ha valaki fel akarna szedni. A mosolya viszont arról árulkodik, hogy nagyon is komolyan gondolja.

– Mivel húzta fel magát ennyire? – kérdezősködik tovább.

Az igazat mégsem mondhatom el neki. De ha jól sejtem, ő is a házban lakik, nekem pedig nem árt, ha megismerkedem néhány helyivel. Bár az akcentusa nem arról árulkodik, hogy amerikai lenne.

– Csak most költöztünk be, erre magamra hagyott egész napra, amíg ő dolgozik.

– Várjon csak, maguk vették meg a penthouse lakást? – ráncolja a homlokát.

– Igen, mi. Miért?

– Azt a lakást mi néztük ki – magyarázza. – Már éppen ki akartam fizetni a foglalót, amikor az ingatlanos azt mondta, hogy ránk licitáltak. Ráadásul annyival, hogy a mi ajánlatunkat visszadobták.

– Igen, ez Ry… – már majdnem kimondom a nevét, amikor eszembe jut, hogy nem szabad. – Rá vall. A férjem intézte, biztosan lefizette az ingatlanost.

– Valami azt súgja, hogy nem érdemes vele ujjat húzni.

– Ha jót akar magának, akkor nem. De ezek szerint maga sem egyedül él itt.

– Ó, nem – rázza a fejét. – A feleségemmel. Nem maradt más, csak a maguké alatti lakás, úgyhogy végül azt vettük meg.

– Sajnálom. De az is szép lehet.

– Nem rossz – vonja meg a vállát. – De én is nehezen viselem, ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy elterveztem.

– Álljon be a sorba – forgatom a szemem, de ő csak engem néz.

Mintha azt próbálná kitalálni, hogy ki vagyok valójában. Mintha átlátna rajtam. Tudom, hogy paranoiás vagyok, de jelenleg mindenkiben az ellenséget látom.

– Egyébként Viktor vagyok – nyújtja a kezét. – Viktor Makszimov.

– Elena – fogadom el a kézfogást. – Elena Hill.

Határozott a fogása, amitől elkap egy ismerős érzés. Nem tudnám megmagyarázni, hogy mi, de a testemben végigszáguldó, apró villámok visszarepítenek néhány évvel ezelőttre, amikor még Ana Moreno voltam.

– Akkor hagyom is, hogy levezethesse a dühét, mielőtt még felém fordítaná – mondja. – Még találkozunk!

Ezzel elsétál, én pedig figyelem, ahogy kilép az edzőteremből. Jó pár évvel fiatalabb lehet nálam, de az arcán már megjelentek a ráncok. Talán az ő élete sem olyan egyszerű. Elvégre is, aki egy ilyen helyen él, az nem bérből és fizetésből veszi a lakását. Valami azt súgja, hogy az útjaink még keresztezik egymást.

Amikor felérek a lakásba, Ryan már vár rám. A zakója a konyhaszigeten fekszik, ő pedig a pultot támasztva nyomkodja a telefonját. Aggódva néz fel, ahogy elé lépek.

– Már kerestelek! Merre voltál? – kérdezi ingerülten.

– Nem egyértelmű? – mutatok végig magamon. – Felfedeztem a házat, nagyon jó edzőterem van lent. Egyszer te is kipróbálhatnád.

Igyekszem higgadt maradni, és nem kiakadni azon, hogy milyen jogon kéri számon, hol voltam.

– Mostanában nem lesz időm rá – rázza a fejét, majd közelebb lép hozzám. Lekönyököl a konyhaszigetre, és egészen közel hajol hozzám. – Travis benne van az üzletben.

El is felejtem, hogy eddig mi járt a fejemben. Hirtelen szóhoz sem jutok.

– Ez azt jelenti, hogy…

Én is lehalkítom a hangomat.

– Hogy a tervünk működésbe lépett – bólogat. – Ő látja el az éjjeli klubok egy részét, és amíg szállítunk neki, átad minden információt, amire szükségünk van.

– Segít eljutni a többiekhez?

– Egy kicsit még puhítanom kell – húzza a száját. – Az a seggfej nem adja könnyen magát, és mindennek megkéri az árát. De Olivernek igaza volt, ő az első lépcső. Ha beadja a derekát, akkor szabad a pálya.

El sem hiszem! Megmondom őszintén, sokkal könnyebben ment, mint gondoltam, ez pedig megkongatja a fejemben a vészharangot.

– De ugye nem tudhat a tervünkről? – suttogom.

– Nem, hiszen csak mi tudunk róla. De hidd el nekem, ez lesz az az áttörés, amire eddig vártunk!

A hűtőből kivesz egy üveg sört, és az ablakhoz sétál. A másik kezét zsebre dugja, úgy kémleli a várost, ami a lába előtt hever. Mindig is erre vágyott! Csak a hatalom hajtotta, ahogyan most is, hiába színjáték az egész.

– Mikor találkoztok legközelebb? – kérdezem.

– Holnap este. Úgyhogy vegyél fel valami csinit, mert velem jössz a kaszinójába!

Tudom nagyon jól, hogy ez mit jelent, azt, hogy villogni akar velem. Megint én leszek a kirakatbábuja, a két lábon járó Barbie babája, akit csak azért hord magával, hogy elbűvölje az üzlettársait. Kezdem úgy érezni, hogy ezzel az alkuval csak én veszítettem.

Szó nélkül megyek be a zuhanyzóba, hogy lemossam magamról az edzés nyomait. Levetkőzöm és beállok az üvegparaván mögé, majd megengedem a forró vizet. Imádom, ahogy szinte égeti a bőrömet, már-már fájdalmasan csurog végig a testemen, de csak ilyenkor jutok levegőhöz. Amikor a tusfürdővel bevont kezemet végigcsúsztatom a hasamon, megakadok a hegem fölött. Elemi erővel akar kitörni belőlem a fájdalom az emlékek hatására, de tudom, hogy ha egyszer engedek neki, akkor soha többé nem lennék képes legyőzni. Hatalmas gombóc gyűlik a torkomba, de nyelek egyet, és veszek egy mély levegőt, hogy a mázsás súly eltűnjön a mellkasomról. Nem szabad gondolnom rá. El kell temetnem a múltamat és őt is, mintha az egész meg sem történt volna. Ez az egyetlen módja annak, hogy túléljem.

A MÚLT ÁRNYÉKÁBAN

David

Ez a rohadt város már most kikészít… Nem elég, hogy egy senki lettem, elölről kell mindent kezdenem, ráadásul még Ana is sokszor úgy viselkedik velem, mintha egy idegen lennék. Megértem, nehéz neki, de abba egyszer sem gondolt bele, hogy én mit élek át. Hogy én is ugyanazzal küzdök minden egyes nap, mint amivel ő. Eleinte még láttam reményt arra, hogy magunk mögött hagyjuk a fájó sebeket, de most már világos, hogy tőle nem kérhetek ilyet. Egyetlenegy megoldás van a problémánkra, mégpedig az, ha minél hamarabb visszarázódunk a régi életünkbe. Tudom, hogy imádott dolgozni, és még ha csak megbízásból is, de talán ha újra érzi azt a hatalmat, amit Albuquerque-ben, akkor elviselhetőbbé válhat a szenvedése. Eltelt két év. Adtam neki időt a búslakodásra és a gyászra, de mostantól nem hagyom, hogy magába zuhanjon. Szükségem van rá, és ezt neki is tudnia kell.

A mobilom rezegni kezd a konyhapulton. Odalépek hozzá, és amikor meglátom az ismeretlen számot, már tudom, hogy ki az.

– Mi az? – kérdezem, ahogy a fülemhez emelem a telefont.

– Se köszönés, se semmi? – háborodik fel Oliver.

– Talán meleg üdvözlést vártál? Mert akkor rossz számot hívtál!

– Nagyon csípős ma a hangulatod. Nem sikerült a találkozó?

– De, azzal minden sínen van. Holnap este egyeztetjük a részleteket.

– Ez nagyon jó hír! Könnyebben ment, mint gondoltam.

– Ismersz, az elbűvölő kisugárzásomnak senki sem tud ellenállni – mondom, majd belekortyolok a sörömbe. – De Travis kis hal, aki kétségbeesetten kapálózik, hogy új partnert találjon. Ez még csak a kezdet, a java csak ez után jön.

– Nem baj, a lényeg az, hogy jó úton haladunk. És otthon mi a helyzet? Milyen a hangulat?

A fürdő felé pillantok.

– Fagyos – bukik ki belőlem. – Azt hittem, hogy mostanra már jobb lesz.

– Ez sosem lesz jobb… Mi nem érthetjük, hogy min megy keresztül. De azt tudnotok kell, hogy itt minden rendben van. Nem kell aggódnotok érte, mert boldog, kiegyensúlyozott és mindenki szereti.

Összeszorul a torkom. Érzem, hogy nehezen tudom kinyitni a számat, és már majdnem kimondom, amire valójában gondolok, de szerencsére az utolsó pillanatban észhez térek.

– Jövő héten találkozunk – terelem el a szót. – A szokásos helyen?

– Igen, ott leszek. Addigra próbáld meg kideríteni, hogy mi a tervük az új anyaggal.

– Meglesz! – mondom, majd kinyomom a hívást.

Nagyot sóhajtva teszem le a mobilt a konyhapultra. Közel jártam ahhoz, hogy kibukjak, de nem adom meg neki ezt az örömöt. Nem ismerhetem be, hogy legbelül darabokra törtem, mert akkor még nagyobb fölényben érezné magát. Így is az övé lett a legféltettebb kincsem.

Elindulok a fürdőszoba felé, ahonnan még kihallatszik a víz csobogása. A kezemet egy rövid ideig megpihentetem a kilincsen, mielőtt lenyomnám azt.

Ana alakja sejlik fel előttem az üveg mögött. Olyan közel van hozzám, mégis mintha fényévek választanának el minket egymástól. Vannak napok, amikor arra gondolok, hogy talán hagynom kellett volna, hogy élje a saját életét, de tudom, hogy akkor egy pillanatnyi nyugtom nem lenne. Minden egyes percben azért izgulnék, hogy vajon biztonságban vannak-e mindketten. Így legalább őt szem előtt tarthatom, és tudom, hogy Oliver is mindent megtesz azért, hogy menedéket és védelmet nyújtson. Hiába gyűlölöm őt, hiába gondolom azt, hogy egy seggfej, de meg kell hagyni, a szíve a helyén van.

Közelebb lépek a zuhanyzóhoz, és közben ledobálom magamról a ruhákat. Amikor belépek Ana mellé a zuhanyzóba, hirtelen összerezzen, de végül felém fordul. Nem várok sokáig, átkarolom a derekát és magamhoz húzom. Érzem rajta a feszültséget és a dühöt, amit irántam táplál, de amikor megcsókolom, enged az ellenállásából. Innen tudom, hogy még nincs minden veszve. Hogy van értelme harcolni azért, ami a miénk, mert ezeket a pillanatokat senki sem veheti el tőlünk. A sorsunk egy életre összefonódott, egészen a halálunk napjáig.

AZ ÜZLET AZ ÜZLET

Elena

Úgy teszek, ahogy Ryan kívánta, ezért rendesen kicsípem magam, mint a régi időkben. Hazudnék, ha azt mondanám, nem esik jól. Már idejét sem tudom, mikor éreztem magam utoljára csinosnak és kívánatosnak, mert a hétköznapokban épp csak annyit foglalkoztam a külsőmmel, amennyit muszáj volt. Régebben eljártam fodrászhoz, kozmetikushoz, manikűröztetni, mindenféle kezelésekre… De már semmi kedvem hozzá. Nem járok el sehova, itthon pedig teljesen mindegy, hogyan nézek ki.

De ezúttal ki kell tennem magamért, nem állíthatok oda az üzletkötésre elhanyagoltan. Talán ha összejön, és sikerül beférkőzni az itteni alvilág legmélyebb bugyraiba, akkor megtalálhatom Javiert, végezhetek vele, és akkor… Nem, ebbe még nem gondolhatok bele. Nem szabad reményt táplálnom, mert akkor még jobban fájna a kudarc, amivel a végén kell szembesülnöm. Túl sok nehézség bonyolítja a helyzetünket, hiszen Oliver nem tudta elintézni a DEA-nál az új személyazonosságokat, a feketepiacról szerzett papírokkal pedig hamar le lehet bukni. Még úgyis, hogy Oliver haverjai felépítettek nekünk egy komplett háttértörténetet, így ha bárki ránk keres, akkor rátalálhat Elena és David Hillre, akik látszólag mintapolgárok, azonban bőven van mit takargatniuk. Alaposan betanultuk a történetünket, hogy még véletlenül se mondjuk olyat, amit nem kellene. Ryan ragaszkodott ehhez, ő sokkal óvatosabb, mint én. Felőlem bárki bármit gondolhatna rólam, elvégre ez csak egy átmeneti állapot. Amint golyót repítettem Javier fejébe, újra szabad leszek. Ez az egyetlen gondolat tart még életben.

– Kész vagy?

Ryan a nappaliból kiált be a hálóba.

– Egy pillanat!

Olyan régen sminkeltem utoljára ennyire alaposan, hogy félek, túlzásba estem. Ahogyan a vörös miniruhával is.

Belebújok a cipőmbe, és kisétálok a nappaliba, ahol Ryan már vár. A telefonját nézi, azonban felemeli a fejét, amikor megjelenek előtte. Várom, hogy megdicsérjen, vagy legalább lássam a szemén a vágyat, hogy le akarja tépni rólam a ruhámat, ő viszont csak bólint egyet.

– Indulnunk kell! – mondja, majd felkapja a zakóját.

Mintha gyomron rúgnának. Tudom, hogy már elmúltak azok az idők, amikor önfeledten estünk egymásnak, még akkor is, ha lekéstünk miatta egy találkozót. És azt is tudom, hogy nem panaszkodhatok, hiszen a legváratlanabb pillanatokban húzza le a ruhám cipzárját. De a közönyt sosem viseltem jól. Régen is kiakasztott, amikor így viselkedett, de akkor mégis tudtam, hogy megőrül értem. De most… Szinte csak a feladataival foglalkozik.

Rá se nézek, úgy lépünk be együtt a liftbe. A parkolószintre érve elindulunk a kocsi felé, de amikor a zsebébe nyúl, nagyot sóhajt.

– Bassza meg! Fent hagytam a kulcsot – morogja. – Mindjárt jövök, várj meg a kocsinál!

Ezzel megfordul és magamra hagy. Kelletlenül sétálok a Navigator felé, miközben csak az jár a fejemben, hogy ő vajon megbánta-e, hogy így döntött? Nem kellett volna velem foglalkoznia, boldogan élhetne valahol egyedül, nyugalomban, békességben. Engem hibáztatna a sorsáért? Tudja, hogy nélkülem sokkal boldogabb lenne, de beleragadt a közös hazugságunkba?

– Helló!

Annyira belemélyedtem a gondolataimba, hogy összerezzenek a mögülem érkező hangra.

– Viktor! – köszöntöm, amikor felismerem az alsó szomszédot, akivel a múltkor az edzőteremben találkoztunk.

Az ő pillantása már az első másodpercben elárulja a gondolatait. Valami ilyesmire vártam volna Ryantől is.

– Hát… Egészen máshogy fest, mint edzés közben – mondja mosolyogva, miután végigfuttatta rajtam a szemét.

– A férjemmel épp egy kaszinóba indultunk – magyarázom.

Viktor körbenéz.

– És hol a szerencsés férj?

– A kulcsát keresi a lakásban.

– Akkor úgy látom, ma én vagyok a szerencsés!

Viktor tekintete megváltozik, mélyen a szemembe néz. Egyértelmű, hogy kikezdett velem, de nem mehetek bele ebbe a játékba. Hivatalosan férjnél vagyok, és ha jól emlékszem, ő is nős.

– A felesége? – kérdezem, ezzel elterelve a szót.

– A barátnőivel van – vonja meg a vállát. – Azt hiszem, a Four Seasonsben töltik az éjszakát. Wellnessnapot tartanak.

– Jó nekik – bólogatok.

Egy kicsit irigykedem, hogy egyeseknek ilyen jó dolga van. Őt biztos nem stresszeli a munka és az élet.

– Hát még nekem! Egész éjjel egyedül leszek otthon.

Már megint az a pillantás… Félreérthetetlenül felkínálta a lehetőséget, hogy bekopogjak hozzá, ha szeretnék.

Épp szóra nyitnám a számat, amikor Ryan megjelenik. Rosszallóan néz végig Viktoron, amikor megáll mellettem. Végre megvillantja a régi énjét, ahogy átkarolja a derekamat, és magához von. Bár azokban az időkben szólt volna valamelyik emberének, hogy intézzék el Viktort, most neki kell a tettek mezejére lépnie.

– Azt hiszem, mi még nem találkoztunk – mondja kimérten, de nem mutatkozik be, csak állja Viktor tekintetét.

– Viktor Makszimov – nyújtja a kezét Viktor. – Az alsó szomszéd.

– David Hill.

Kezet fognak, de Ryan egy pillanatra sem néz félre. Pont olyan, mint egy, a területét őrző oroszlán. Támadásra készen áll, ha úgy ítéli meg, hogy valaki bemerészkedett az ő vadászterületére.

– Nos, nekem mennem kell dolgozni – mondja Viktor. – Jó szórakozást a kaszinóhoz!

Felénk biccent, majd elindul a saját kocsijához. Figyelem, ahogy távolodik tőlünk, de elkapom a tekintetem, amikor észreveszem, hogy Ryan engem néz.

– Mi az? – kérdezem.

– Mit akart tőled? – kérdez vissza Ryan ingerülten.

– Csak beszélgettünk – vonom meg a vállam. – Idejött köszönni.

– Ismered?

– Most mondta, hogy alattunk laknak a feleségével.

Mintha arra, hogy felesége van, kicsit lenyugodna. Először felháborít, hogy számonkér, de végül be kell látnom, jólesik a féltékenysége. Végre látok rajta némi érzelmet, végre azt érzem, hogy fontos vagyok neki. Közelebb lép hozzám, amitől megemelkedik a pulzusom, főleg, amikor az autónak szorít. Megtámaszkodik a tetőn, és egészen nekem préselődik, mélyen a szemembe néz.

– Nem hibázhatunk, érted? – sziszegi.

Hát persze, csak erről van szó. Fél, hogy elrontok valamit, és akkor nekünk annyi. Pedig már éppen kezdtem azt hinni, hogy vannak még érzései irántam…

Nem válaszolok, csak félrelököm a kezét, és beülök a kocsiba. Visszatér a gyomromba az a keserű érzés, ami az előbb kerített hatalmába. Ryan nem követ rögtön, elidőzik még egy kicsit az autó mellett, és csak utána ül be. A fejemet elfordítom, az ablakon bámulok kifelé, nehogy találkozzon a tekintetünk. A kocsiban szinte tapintani lehet a feszültséget, de egyikünk sem szólal meg az egész út alatt. Szerencsére nincs messze a kaszinó, ezért amint lehet, kipattanok, hogy levegőhöz jussak. Amíg Ryan leadja a kulcsokat, addig körbenézek, felmérem a terepet. Ez a kaszinó nem tűnik egy nagy durranásnak, még a turisták se nagyon teszik be a lábukat, inkább amolyan helyi rossz arcok találkozóhelye. Hová is gondoltam, hogy könnyű lesz visszakapaszkodni arra a szintre, ahová tartoztunk! A kartellek fejével üzleteltünk, milliomosok voltunk, leterítették előttünk a vörös szőnyeget… Most pedig egy lepukkant kaszinóban kell jópofiznunk egy huszadrangú dílerrel, hogy szóba álljon velünk.

A kidobó felismer minket, ezért rögtön int, hogy kövessük. Nem fordulok Ryan felé, csak lépkedek a szűk folyosón, és igyekszem nem hozzáérni semmihez. A vörös bársonyszőnyeg és falikárpit csak úgy ontja magából az olcsó alkohol és cigi bűzét, ami rendesen felkavarja a gyomromat. Ki akarok innen szabadulni, minél hamarabb. Remélem, Ryan gyorsan a tárgyra tér, és végre hazamehetünk.

A testőr a leghátsó szobába kísér minket, ahol Travis vár ránk. Pont olyan, ahogyan elképzeltem: farmerben és fehér pólóban ül az ütött-kopott íróasztala mögött, és ahogyan meglát bennünket, igyekszik úgy tenni, mintha nagyon fontos személy lenne. Elrendezi az asztalon a papírokat, majd feláll, hogy köszönjön.

– Üdv minálunk! – tárja szét a karját.

Ez aztán a professzionális viselkedés!

– Örülök, hogy újra találkozhatunk! – mondja Ryan, majd kezet fognak. – Hadd mutassam be a feleségemet, Elenát.

Annyira meglepődöm azon, hogy egyáltalán szóba kerülök, hogy hirtelen azt se tudom, mit tegyek. Félmosolyra húzom a számat, és leülök az egyik székre az asztallal szemben. Travis követi minden mozdulatomat, mintha meg se hallotta volna, hogy feleség vagyok. Még a szája szélét is megnyalja. Annyira tipikus!

– Rátérhetünk az üzletre? – kérdezi Ryan.

– Ó, persze! – bólogat Travis, majd ők is leülnek a helyükre. – Az a helyzet, hogy egy kicsit lenyomoztalak, mert tudom, hogy új vagy a városban. Ha jól emlékszem, északon dolgoztál eddig.

– Igen, Portlandbe szállítottunk régen, ahogyan azt már elmeséltem.

– Igen, igen, említetted – mondja Travis, fitogtatva a felsőbbrendűségét. – Csak tudod, fő az óvatosság, hiszen az előző beszállítóval is gondjaink lettek. Ezért nem szeretnék több galibát. Szóval, miért döntöttél úgy, hogy inkább ide költözteted az üzletet?

– Nagyon egyszerű oka van, mégpedig az, hogy kibaszottul utálom a hideget!

Travis felnevet, mire Ryan is elmosolyodik.

– Megértelek, tesó!

Tesó? A régi Ryan ezért kitekerte volna a nyakát, most viszont csak ül és nevet.

– Sokkal jobban érzem magam itt, úgyhogy szeretném áttenni ide a székhelyemet. Annyira bonyolult így a logisztika!

– Az biztos, nehéz dolog üzletembernek lenni.

Most én is majdnem felnevetek, de visszafogom magam. Még hogy ő üzletember?! Kérlek…

– Szóval, akkor térjünk is a tárgyra – köszörüli meg a torkát Travis. – Mi a legkorábbi időpont, amikor szállítani tudtok?

Ryan felém fordul.

– Erre a társam tud megfelelő választ adni, ugyanis ő felel az elosztásért – mondja a szemembe nézve.

Először le se esik, hogy mi történik, de aztán kihúzom magam a székemben. Erre egyáltalán nem készültem fel, még csak meg se beszéltük, hogy mit kellene mondanom. Muszáj improvizálnom.

– Jövő hét elején érkezik egy újabb szállítmány, abból le tudunk csípni egy keveset, hogy megnézd, tetszik-e az anyag.

Láthatóan megleptem azzal, hogy beszálltam a megbeszélésbe, de én is megilletődtem egy kicsit, hogy meg kellett szólalnom. Ebből azonban semmit sem érzékelhet, úgy kell tennem, mintha ez lenne a normális.

– Jó – bólogat. – A jövő hét jó lesz, aztán majd meglátjuk. Ha a vevőimnek bejön az új cucc, akkor megegyezhetünk a szállításban.

– Nagyszerű – szól közbe Ryan is. – Ezentúl Elenát kell majd keresned, ez az ő biznisze lesz.

Erre még a legvadabb álmaimban sem gondoltam. Azt hittem, hogy csak trófeaként kell ma megjelennem, nem pedig üzletkötőként… Ryan határozottan ellene volt annak, hogy beszálljak a megbeszélésekbe, most pedig simán átadta nekem az ügyfelét. Fogalmam sincs, hogy mit gondoljak.

– Oké – vonja meg a vállát Travis. – Akkor jövő héten beszélünk!

Feláll a helyéről, és most már felém nyújtja a kezét. Izgatottan rázom meg, mintha most csinálnék ilyet először, holott már megannyi üzletkötésen és megbeszélésen túl vagyok. Eddig sokkal nagyobb halakkal volt dolgom, mégsem remegett meg a térdem, most viszont olyan a lábam, mint egy rongybabáé.

A testőr kikísér minket a parkolófiúoz, ahol Ryan kéri a kocsinkat.

– Ez mi volt? – kérdezem zavartan.

– Hogy mi? – kérdez vissza Ryan a homlokát ráncolva. – Mondtam, hogy Travisszel lesz megbeszélésünk.

– Igen, de azt mondtad, hogy te intézed. Hogy nem mindenki szereti a nőket az üzleti életben.

– Meggondoltam magam – vonja meg a vállát.

Megérkezik a kocsink, mire ő megkerüli, és beül a volán mögé, én pedig még mindig kérdésekkel telve foglalom el a helyemet az anyósülésen.

– Felhívod Olivert? Szükségünk lesz némi anyagra – mondja Ryan, miközben elindulunk.

Még mindig a történtek hatása alatt vagyok, ezért nehezen szólalok meg.

– Persze, holnap felhívom. De akkor… Mostantól én tartom Travisszel a kapcsolatot?

– Igen, ahogy mondtam. Bejöttél neki, el is fogadott, úgyhogy nem látom akadályát annak, hogy beszállj te is a folyamatokba. Gondolom, unod már az otthon üldögélést.

Teljesen összezavar. Eddig annyira elutasító volt, most meg hirtelen velem együtt akar dolgozni, sőt, átadja nekem a teljes üzletet. Nem mondom, gyanakszom egy kicsit, ugyanakkor mosolyra húzom a számat, mert büszke vagyok magamra. És reménykedem, hogy ez csak a kezdet, és mostantól minden jobb lesz.

Ahogy hazaérünk, felmegyünk a lakásba, ahol Ryan kivesz egy üveg pezsgőt a hűtőből. Kibontja, én pedig nézem, ahogy tölt mindkettőnknek. Figyelem a mozdulatait, a vonásait. Mintha egy pillanat alatt megváltozott volna ő is: mosolyognom kell, ha ránézek. A szívem nagyot dobban, amikor közelebb lép hozzám, és a szemembe néz.

– Holnap elmegyünk ünnepelni! Ez az új életünk első napja – mondja halkan, amitől megremeg a bensőm. – Mától csak mi létezünk, és a kitűzött céljaink!

– Meghódítjuk ezt a kibaszott várost! – ismétlem el a szavait, mire félmosolyra húzza a száját.

– Kell a tökömnek a pezsgő! – söpri félre a poharakat a konyhaszigeten, majd megragadja a derekamat, és szorosan magához húz.

A hátam a pult oldalába nyomódik, de ahogy megérzem a nyelvét a számban, már semmi más nem érdekel. Türelmetlenül csókol, szinte felfal, miközben felhúzza a szoknyámat, és felültet a pultra. A térdemet feltolva hajol az ölembe, és egy pillanatig sem habozik. Nagyot nyögök, amikor a nyelvét végighúzza a legérzékenyebb pontomon. Évek teltek el, mióta először így ért hozzám, de azóta egyetlen alkalommal sem okozott csalódást. Mintha a testem egy hangszer lenne, és ő úgy játszik rajtam, mint aki egész életében ezt gyakorolta. Rajtam kívül sok nő megfordult az ágyában, de én vagyok az egyetlen, akit nem csak használ és eldob. Sokszor érzem úgy, hogy már nem vagyok neki fontos, de amikor ennyire szenvedélyesen ki akar elégíteni, akkor tudom, hogy még mindig érez irántam valamit. Ő így fejezi ki, hogy szeret. Nem hoz virágot, nem visz el vacsorázni, de bármikor a mennyekbe repít.