Fordította

GALAMB ZOLTÁN

JAMES S. A. COREY KÖNYVEI

A TÉRSÉG

Leviatán ébredése

Kalibán háborúja

Abaddon kapuja

Cibola meghódítása

Nemezis játékai

Babilon hamvai

Perszepolisz felemelkedése

Tiamat dühe

Leviatán bukása

Leviathan Falls

Copyright © 2021 by Daniel Abraham and Ty Franck

All rights reserved.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 275 7

Kilenc könyvvel később még mindig velünk vagytok,

ezt tehát nektek ajánljuk.

Prológus

Kezdetben volt a Winston Duarte nevű férfi. Aztán nem volt többé.

Az utolsó pillanat egészen banálisan alakult. A dolgozószobájában, a Kormányzóság legmélyén ült a kanapéján. Az íróasztalában – a laconiai esőfa szemcsés mintázata üledékkőzethez hasonlított – a beépített képernyőn ezernyi riport vetekedett a figyelméért. A birodalom óraműve komótosan haladt előre, a kerék minden fordulata után valamivel simábban és pontosabban. Duarte az Auberonról érkező beszámolókat nézte át, ahol a kormányzó a szeparatisták erőszakos akcióira válaszul helyieket kezdett toborozni a rendszer biztonsági erőinek soraiba. Duarte lánya, Teresa megint engedély nélküli kalandozásra indult az épület körüli területen túlra. Egyszemélyes kirándulásait, amelyekről úgy hitte, kívül esnek a laconiai biztonságiak figyelő tekintetén, a fejlődése szempontjából érezte fontosnak, az apja pedig nemcsak elnézte ezeket neki, hanem büszkeséggel tekintett rájuk.

Csupán nemrégiben árulta el Teresának, miféle terveket dédelget a számára: hogy Paolo Cortázar második pácienseként osztozzon a sorsában, hogy ugyanúgy megnyíljon és elmélyüljön a tudata, mint a sajátja, hogy ha talán nem is örökké, de meghatározhatatlanul sokáig éljen. Száz év múlva még mindig a Birodalmat fogják építeni. Ezer év múlva. Tízezer év múlva is.

Ha.

Ez a borzalmas nyomás nehezedett rájuk az egész mögött. A letaglózó „ha”. Ha Duarténak sikerül visszaszorítania a tespedtség emberekbe rögzült szokását. Ha meg tudja győzni az emberiségnek nevezett hatalmas, zavaros csőcseléket, tenniük kell azért, hogy elkerüljék elődeik sorsát. Vagy mindent megtesznek, hogy megértsék és legyőzzék a gyűrűkapu harmadik oldalán megbúvó sötétséget, vagy elpusztulnak annak kezétől.

A Tecoma-rendszerben folytatott kísérletek azokhoz a létfontosságú lépésekhez hasonlítottak, amelyek az emberiség történetében bekövetkeztek. Amióta az első emlős úgy döntött, két lábra támaszkodva felegyenesedik, hogy kilásson a fű felett. Ha működik a dolog, mindent újra megváltoztatna. Minden mindent megváltoztatott, ami előtte volt. Ez számított a legkevésbé meglepőnek az életben.

Ezekben az utolsó pillanatokban a teájáért nyúlt, de az egyik furcsa érzékével, amellyel dr. Cortázar megajándékozta, észrevette, hogy a csésze már kihűlt. A molekuláris rezgés észlelése a hő fizikai érzetének megfelelője volt – ugyanazt az anyagi valóságot mérte –, de a pusztán emberi érzék fűzfa sípot próbálgató kisgyerekként viszonyult Duarte óriási, szimfonikus új érzékéhez képest.

Elérkezett az utolsó pillanat.

Amint elhatározta, hogy hívatja a komornyikot, és a kommpanel felé nyúlt, Winston Duarte elméje szétröppent, akár egy szénaboglya a szélviharban.

Fájdalom támadt – mérhetetlen fájdalom –, majd félelem. De már nem volt senki, aki érezze, ezért hamar elenyészett. Nem volt tudat, sem mintázat, senki, aki felduzzadó és leapadó gondolatokat formálhatott volna a fejében. Valami törékenyebb – kecsesebb, kifinomultabb – meghalt volna. Az elbeszélési láncolat, amely Winston Duarteként gondolt magára, darabokra szakadt, de a hús, amely magában foglalta, nem. Testének szövevényes energiafolyamai láthatatlan viharként kavarogtak, az összefüggéstelenségig felkorbácsolva. Aztán anélkül, hogy bárki tudatában lett volna ennek, fokozatosan lelassultak és megnyugodtak.

Harmincbillió sejtje még mindig oxigént vont ki abból az összetett folyadékból, amely egykor a vére volt. Azok a szerkezetek, amelyek az idegszálait alkották, egymáshoz igazodtak, akár a könyöküket öntudatlan egységben behajlító ivócimborák. Keletkezett valami, ami addig nem létezett. Nem az, ami régebben volt, hanem egy mintázat, amely elfoglalta a hátrahagyott üres teret. Nem a táncos, hanem a tánc. Nem a víz, hanem az örvény. Nem egy személy. Nem egy elme. De valami.

Amikor visszatért az öntudata, először színekként jelent meg. Kékként, de a kéket jelölő szavak nélkül. Aztán pirosként. Majd fehérként, ami szintén jelölt valamit. Egy eszme töredékét. Havat.

Öröm támadt, és tovább eltartott, mint a félelem. Az ámulat mély, pezsgő érzete sodortatta magát bármivel, ami magával ragadhatta. Mintázatok bukkantak elő és tűntek el, álltak össze és estek szét. Az a néhány, amelyik lassabban hullott darabjaira, néha kapcsolatba lépett egymással, és időnként ettől még tovább megmaradtak.

Akárcsak egy kisbaba esetében, aki érintésből, látásból és érzületből lassan összerakja a képet, de még nem nevezi nevén a tapasztaltat, a tudat foszlányai megérintették a világmindenséget, és valamiféle megértés kezdett kialakulni. Valami érezte a saját lomha, otromba fizikai állapotát, ahogy vegyületeket pumpált a sejtek közötti hézagokba. Érezte a nyers, nyitott rezgést, amely a világokat összekapcsoló gyűrűkapukat övezte, és sebek és fekélyek jutottak az eszébe. Érzett valamit. Gondolt valamit. Eszébe jutott, hogyan emlékezzen, aztán elfelejtette.

Kellett lennie egy oknak, egy célnak. Valami indokolta az atrocitásokat, hogy elkerülje a még rosszabbakat. Elárulta a nemzetét. Milliárdok ellen esküdött össze. Elítélte azokat, akik holtukig hűségesek maradtak hozzá. Kellett lennie valamilyen oknak. Eszébe jutott. Elfeledte. Újra felfedezte a sárga dicső ragyogását, és ennek a színtiszta élménynek adta át magát.

Szimfóniaként hallotta a hangokat. Majd hápogásként. Meglepetten tudatosult benne, hogy létezik, és hogy ő az. Volt valami, amit meg kellett tennie. Megmenteni az emberiséget. Valami ehhez hasonló, nevetségesen nagyszabású cél.

Elfelejtette.

Gyere vissza! Apa, gyere vissza hozzám!

Mint amikor Teresa még kisbaba volt, és ő a lánya mellett aludt, megszokásból újra rá koncentrált. A lánya felnyafogott, ő pedig csak azért kelt fel, nehogy a feleségének kelljen. A kezét a kezébe fogta. Teresa mondott valamit. Ő nem emlékezett a szavakra, ezért visszatekintett arra az időpontra, amikor a lánya kimondta azokat. Dr. Cortázar? Meg fog ölni engem.

Ez nem tűnt helyesnek. Nem tudta, miért. A másik helyen tomboló vihar hangja felerősödött, majd lehalkult, majd felerősödött. Ez is ide kapcsolódott. A viharban kavargó dolgoktól kellett megmentenie őket, a vihar alkotóelemeitől. Vagy a saját túlságosan emberi természetüktől. De a lánya ott volt, és érdekelte. Látta az agyán, a testén áthömpölygő zaklatottságot. A vérét megtöltő fájdalom illata járta át a lány körül a levegőt, és a férfi akart. Lecsillapítani akarta, megnyugtatni akarta. De, ami még érdekesebb, most először akart.

A különös benyomás, hogy ilyeneket érez, a figyelmét csipkedte, és elkalandozott a fókusza. A lánya kezét fogta, és bolyongott. Amikor visszajött, még mindig a kezét szorongatta, de a lánya már másvalaki volt. Csak meg kell vizsgálnunk, uram. Nem fog fájni.

Emlékezett dr. Cortázarra. Meg fog ölni engem. Odébb hessegette Cortázart, a testet alkotó parányi szemcsék közti üres terekbe nyomult, mígnem a férfi kavarogni kezdett, akár a por. Tessék. Ez megoldódott. De az erőfeszítés kifárasztotta, és megfájdult tőle a teste. Engedélyezte magának, hogy sodródjon, de még így is felfigyelt rá, hogy a sodródás alábbhagyott. Az idegrendszere szétroncsolódott, de egyre csak összenőtt. A teste egyre kitartott amellett, hogy habár nem tarthat tovább, tovább tarthat. Csodálta ezt a makacs dacolást a halállal, mintha önmagán kívüli valami lett volna. A puszta, ész nélküli fizikai kényszert, hogy továbbhaladjon, minden egyes sejt eltökéltségét, hogy vele zötyögjön, a hajthatatlan szükséget, hogy tovább létezzen, amihez még csak akarat sem kellett. Ez az egész jelentett valamit. Fontos volt. Csak arra kellett visszaemlékeznie, hogy mit, és miért. A lányával kellett kapcsolatban lennie. Azzal, hogy biztonságban és épségben tudhassa.

Eszébe jutott. Emlékezett rá, hogy egy férfi volt, aki szereti a gyermekét, így arra is emlékezett, hogy ember volt. És ez erősebb köteléknek bizonyult, mint az ambíció, amely egy birodalmat épített fel. Eszébe jutott, hogy olyasmivé alakíttatta magát, ami nem ember volt. Hanem valami több. És megértette, hogy ez az idegen erő egyben gyengébbé is tette. Hogy a teste kegyetlen és kíméletlen agyaga miként óvta meg a megsemmisüléstől. A kard, amely angyalok milliárdjait kaszabolta le, csupán kellemetlenséget okozott a főemlősöknek a fém és levegő buborékjaikban. És egy Winstson Duarte nevű férfi, aki félúton helyezkedett el az angyal és a majom között, megtört, de meg nem ölték. A foszlányok a maguk módján megoldották.

Volt valaki más is. Egy férfi, akinek az elméjében kiszáradt folyómedrek húzódtak. Egy másik férfi, akit megváltoztattak. James Holden, az ellenség, akivel közös volt az ellenségük, még mielőtt Winston Duarte széttört, és darabokra hullva megformálódott.

Végtelen erőfeszítéssel és odafigyeléssel beljebb, egyre beljebb húzta tudata elviselhetetlen kiterjedését és összetettségét, azzá préselte össze önmagát, ami korábban volt. A kék azzá a színné fakult, amit valaha emberként ismert. A közvetlenül a másik oldalon tomboló vihar, az erőszak és fenyegetés érzete elmúlt. Érezte a keze vasszagú húsának melegét, ahogy semmit sem fog. Kinyitotta a szemét, a kommpanel felé fordult, és csatornát nyitott.

– Kelly – szólalt meg. – Behozna egy friss kanna teát?

A kivárás rövidebbnek bizonyult, mint amire az adott körülmények között számítani lehetett volna.

– Igenis, uram – felelte Kelly.

– Köszönöm. – Duarte bontotta a kapcsolatot.

Az orvosi ágyat a dolgozószobájában állították fel, rajta egy levegővel töltött habszivacs matraccal, hogy megelőzzék a felfekvéseket, de Duarte az íróasztalánál ült, mintha fel sem kelt volna onnan. Szemügyre vette a testét, felfigyelt a gyengeségére. Elvékonyodott izmaira. Felállt, a háta mögött összekulcsolta a kezét, és az ablakhoz sétált, hogy kiderítse, képes-e rá. Képes volt.

Odakint szemerkélő eső kopogott. A járdákon tócsák gyűltek össze, a fű ragyogott, és tiszta volt. Teresa felé nyúlt, és rátalált. A lánya nem a közelben járt, de nem jutott bajba. Mintha megint a vadonban látta volna csellengeni, csak nem a kamerák mesterséges lencséin át. Mérhetetlen szeretetet és engedékenységet táplált a lánya iránt. Óceánnyit. De nem nyomasztót. Szeretetének legőszintébb kifejezése a munkája volt, ezért ehhez fordult, mintha ugyanolyan nap lett volna, mint a többi.

Duarte megnyitott egy vezetői összefoglalót, ahogy mindennap reggel tette. Általában egyoldalas volt. De ez egy egész kötetnyi. Átpörgette a kategóriákat, kiválasztott egy szövegszálat, amely a gyűrűtéren áthaladó forgalommal foglalkozott.

A dolgok, finoman fogalmazva, elég rosszul alakultak a távollétében. Tudományos jelentések a Medina Állomás és a Tájfun elvesztéséről. Katonai elemzések a Laconia ostromáról, az összeszerelő platformok pusztulásáról. A hírszerzés összegzései az emberiség szétszórt rendszereiben egyre növekvő ellenállásról, és Trejo admirális próbálkozásairól, hogy nélküle tartsa életben a birodalom álmát.

Egy alkalommal, nem sokkal azután, hogy az édesanyja elhunyt, Teresa elhatározta, hogy reggelit készít Duarténak. Annyira fiatal, annyira ügyetlen volt még, hogy mindent elrontott. Duarte emlékezett a lekvárral telehalmozott kenyérhéjra, a tetején a meg nem olvadt vajjal. Az ambíció, szeretet és pátosz elegye a maga módján gyönyörű volt. Az afféle emlékek közé tartozott, amelyek azért maradtak meg, mert a szeretet és a szégyenkezés olyan tökéletesen illett egymáshoz. Ez most ugyanilyennek érződött.

Most már tisztán érzékelte a gyűrűteret. A valóság szövetében hallotta a visszhangjait, mint amikor a fülét a hajó felszínéhez szorította, hogy a hajtómű állapotáról tudakozódjon. Az ellenség tomboló dühe most már egyértelművé vált előtte, mintha hallotta volna a hangjukat. A sikolyok, amelyek szétszaggattak valamit, ami nem levegő volt – valamiben, ami nem idő volt.

– Trejo admirális! – mondta, és Anton összerezzent.

Trejo sajtókörútjának és a Naprendszer visszafoglalásának ötödik hetében jártak. Az admirális a kabinjában ült, a helyi vezetőkkel és tisztviselőkkel való szívélyeskedéssel és beszédekkel teli, hosszú nap végén elcsigázottan. Ő képviselte a nagy nyilvánosság előtt a kis híján megdöntött birodalmat, ügyelve rá, nehogy bárki megsejtse, mennyire közel jár ahhoz, hogy teljesen megbolonduljon. Miután heteken át keményen égettek kifelé a Laconiáról, teljesen kimerítette ez. Másra se vágyott, csak egy erős italra, és hogy nyolc órát az ágyban tölthessen. Vagy húszat. Ehelyett egy videókonferencián vett részt Duchet helyettes államtitkárral és marsi megfelelőjével,, akik mindketten a Lunán tartózkodtak, és elég közel ahhoz, hogy az időkésés ne zavarjon be. A politikusok az arcukon széles mosollyal hazudtak. Trejo mosolyogva fenyegetőzött.

– Természetesen megértjük a kérését, hogy a lehető leggyorsabban felállítsuk a bolygó körüli hajógyárakat, és beindítsuk a működésüket. Létfontosságú, hogy újjáépítsük a közös védelmünket – mondta Duchet. – De a Laconia elleni legutóbbi támadás után kialakult törvénytelen helyzetből kiindulva először is az üzemek biztonságával kell törődnünk. Valamiféle garanciára lesz szükségünk azt illetően, hogy a hajóik meg tudják védeni ezeket az értékes eszközöket. Nem szeretnénk könnyű célpontot kínálni a földalatti mozgalmaknak.

Épp most rúgták szét a seggetek, felrobbantották a gyáraitokat, elveszítettétek a két legerősebb hadihajótokat, és küszködve igyekeztek egyben tartani a birodalmatokat. Van elég hajótok, amivel rákényszeríthettek minket, hogy nektek dolgozzunk?

– Való igaz, hogy kedvezőtlen fordulatokkal kellett szembenéznünk – válaszolta a szótagokat elnyújtva Trejo, ahogy olyankor szokta, amikor mérges. – Ám aggodalomra semmi ok. Bőségesen elég Pulzár-osztályú rombolónk van ahhoz, hogy megvédhessük a Sol-rendszert.

Épp most hódítottam vissza a rendszereteket két tucat ilyen hajóval, és temérdeknyit hívhatok még ide belőlük, ha szükség lenne rá, szóval kurvára csináljátok azt, amit mondok.

– Ez nagyszerű hír – szólalt meg a marsi miniszterelnök. – Kérem, tudassa a főkonzullal, minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy teljesítsük az előírt munkatervet.

Könyörgök, ne szőnyegbombázzák a városainkat!

– Értesíteni fogom – felelte Trejo. – A főkonzul nagyra értékeli a támogatásukat és a lojalitásukat.

Duarte nyáladzó idióta, de ha megkapom tőletek a hajókat, amelyek egyben tarthatják a birodalmat, nem fogom üveggé olvasztani a rohadt bolygóitok felszínét, és talán mindannyian nyerünk.

Trejo bontotta a kapcsolatot, és hátradőlt a székében. A szekrényében várakozó üveg whisky finoman szólongatta. A frissen megvetett ágy jóval hangosabban. Egyikre sem volt ideje. A földalatti mozgalom még mindig ezerháromszáznál is több rendszerben burjánzott megfékezhetetlenül. És ez csak az emberi problémája volt. Ezután a kapukkal kellett csinálnia valamit, és a bennük megbúvó erővel, amely egyszerre egész rendszerekben kapcsolta ki az elméket, hogy az emberiség kiirtásának módjai után szaglásszon.

Nincs békességük a bűnösöknek. Nincs békéjük a jóknak.

– Kapcsolj össze a Bolygótársulás Sol-rendszerbeli képviselőjével! Nem emlékszem a nő nevére – mondta. Senki sem hallotta, csak a hajó.

KAPCSOLÓDÁS – villant fel a képernyőn. Jöhetnek az újabb, mosolyogva előadott hazugságok. Az újabb leplezett fenyegetések. A még több – és Trejo sértésként használta a szót – diplomácia.

– Trejo admirális! – szólalt meg egy hang a háta mögül. Ismerősnek tűnt, de annyira váratlanul jött, hogy az elméje sehogy sem tudta hová tenni. Egy pillanatra az a képtelen gondolat merült fel benne, hogy az attaséja mindvégig a szobában rejtőzködött, és csak most határozta el, hogy felfedi magát.

– Anton! – mondta a hang halkabban és bensőségesen, akár egy barát. Trejo hátrafordult a székében a szoba felé. Winston Duarte állt Trejo ágya végében, hátrakulcsolt kézzel. Laza, hétköznapi inget és fekete nadrágot viselt. Cipőt nem. A haja összevissza állt, mintha csak nemrég ébredt volna. Úgy nézett ki, mint aki ténylegesen ott van.

– Biztonsági riasztás! – kiáltotta Trejo. – Ebben a szobában. Teljes átvizsgálást kérek!

Duarte arcára fájdalom ült ki.

– Anton! – mondta megint.

A hajó néhány ezredmásodperc alatt a kabin minden négyzetcentiméterét átvizsgálta, talál-e valamit, aminek nem kellene ott lennie. A képernyő arról számolt be neki, hogy a helyiségben nincs sem lehallgatókészülék, sem veszélyes vegyület, sem meg nem engedett technológia. Ezenkívül ő benne az egyetlen személy. A hajó rákérdezett, kívánja-e, hogy fegyveres biztonságiak reagáljanak.

– Agyvérzést kaptam? – kérdezte a jelenéstől.

– Nem – válaszolta Duarte. – Habár valószínűleg több alvásra lenne szükséged. – A szobájában álló szellem majdhogynem bocsánatkérőn vállat vont. – Nézd! Anton. Minden tőled telhetőt megtettél azért, hogy egyben tartsd a birodalmat. Láttam a jelentéseket. Tudom, mennyire nehéz feladat lehetett.

– Nem vagy itt – jelentette ki Trejo, mint az egyetlen lehetséges magyarázatot az érzékei által közölt hazugságokkal szemben.

– Az „itt” jelentése furcsán meghatározhatatlanná vált számomra – ismerte el Duarte. – Bármennyire nagyra értékelem a munkádat, most már abbahagyhatod.

– Nem. Még nincs vége. Még mindig azért harcolok, hogy egyben tartsam a birodalmat.

– És ezt tényleg nagyra értékelem. Hidd el! De rossz úton haladtunk. Egy kis nyugalomra lesz szükségem, hogy ezt átgondoljam, de már jobban látom a dolgokat. Minden rendben lesz.

A vágy, hogy hallja ezeket a szavakat – hogy higgyen bennük –, áradatként öntötte el Trejót. Amikor először csókolta meg egy szerelme, kevésbé elsöprő erejű volt, mint ez.

Duarte szórakozott és búskomor mosollyal rázta meg a fejét.

– Mi ketten olyan birodalmat építettünk, amelyik az egész galaxisra kiterjedt. Ki gondolta volna, hogy túl kicsiben gondolkodtunk?

A jelenés, illúzió, kivetítés, bármi volt is, olyan hirtelen tűnt el, akár egy átugrott képkocka egy filmben.

– Azt a kurva életbe! – motyogta maga elé Trejo. A biztonsági figyelmeztetés még mindig az íróasztalát borító képernyőn villogott. Fél kézzel rácsapott a kommvonalra.

– Uram! – szólalt meg az ügyeletes tiszt. – Aktív riasztást észlelünk a lakosztályából. Akarja, hogy…

– Öt percük van, hogy felkészüljenek a maximális égetésre a gyűrűhöz.

– Uram?

– Adja ki a riasztást! – válaszolta Trejo. – És legyen mindenki az ülésében! Vissza kell mennünk a Laconiára. Most rögtön.

Első fejezet: Jim

– Megpingelt minket – mondta Alex. A hangja könnyednek, szinte éneklőnek tűnt, ami azt jelentette, hogy nekik annyi.

Jim, aki a vezérlőteremben ült a képernyőn a Kronosz-rendszer taktikai térképével, és a szíve kétszeres sebességgel vert, próbált nem egyetérteni.

– Attól, hogy bekopog, még nem biztos, hogy tudja, ki van itthon. Tegyünk továbbra is úgy, ahogy most teszünk!

A Rocinante úgy tett, mintha rövid távú teherszállító lenne, olyan típusú hajó, amilyenektől hemzsegett a Kronosz-rendszer. Naomi úgy állította be az Epsteint, hogy kellően koszosan működjön ahhoz, hogy túl sok pluszhőveszteség nélkül megváltozzon a hajtómű egyedi energiamintázata. A Harris-rendszer egyik földalatti hajógyárában felhegesztett borítólemezeknek köszönhetően módosultak a körvonalaik. A hajó tetején lassan csepegő folyékony hidrogén a hőmintázatukat alakította át. Amikor Naomi átnézte az álcázórétegek tervét, mindenre kiterjedőnek tűnt. Jim csak a fenyegetés miatt érezte kiszolgáltatottnak magát.

Az ellenséges fregattot Fekete Kányának hívták. Ugyan kisebb volt, mint a Vihar-osztályú rombolók, mégis jól felfegyverezték, és azzal a fajta öngyógyító külső hajótesttel szerelték fel, amely rendkívül megnehezítette a laconiai hajók elpusztítását. Annak a vadászcsapatnak volt a része, amely Teresa Duarte, Winston Duarte főkonzul szökött leánya és birodalmának törvényes örököse, emellett átmenetileg a Rocinante gépészsegédtanonca után kutatva fésülte át sorra a lakott rendszereket.

Nem először látták a hajót.

– Történt utána bármi? – kérdezte Jim.

– Csak a ladar pingelt – felelte Alex. – Gondolod, hogy a biztonság kedvéért be kéne melegítenem a csúzlit?

Az Igen, csináljuk! motoszkált Jim tudatának peremén, amikor Naomi hangja válaszolt helyette.

– Nem. Elég valószínűnek tűnik, hogy az új generációs érzékelőik felismerik a sínágyúk kondenzátorait.

– Ez nagyon nem szép – jegyezte meg Jim. – Ahhoz, amit a legénység a saját hajójuk magántereiben csinál a sínágyúik kondenzátoraival, senki másnak nem lehetne köze.

Kihallotta a mosolyt Naomi hangjából.

– Habár elvben egyetértek, addig ne indítsuk be az ágyúkat, amíg tényleg szükségünk nincs rájuk!

– Vettem – nyugtázta Alex.

– Még mindig semmi? – kérdezte Jim, noha ő is hozzáfért ugyanazokhoz a hajónaplófájlokhoz, mint Alex. Alex ennek ellenére ellenőrizte őket.

– A kommunikációs rendszerek sötétek.

A Kronosz nem volt teljesen halott rendszer, de nagyon közel állt ehhez. Az ottani csillag nagy volt, és gyorsan égett. Valaha akadt egy lakható bolygó az életre alkalmas zónában – annyi élet mindenképp lehetett rajta, hogy a protomolekula elegendő biomasszát átprogramozhasson a gyűrűkapu megépítéséhez. Ám a kapu kialakítása utáni különös eónok alatt, mire az emberiség rátalált az idegen romokra, a lakható zóna odébb vándorolt. Az eredetileg élettel benépesített bolygót még nem kebelezte be a csillag, de az óceánjai semmivé forrtak, a légkör pedig teljesen eltűnt. Őshonos életet egyedül az egyik külső gázóriás vízzel borított holdján lehetett találni a Kronoszban, de az sem volt több egymással kegyetlenül küzdő, kontinensnyi nyálkagombalemez-tenyészetnél.

A Kronosz emberi lakossága hozzávetőleg tízezer bányászból állt a hétszázharminckét aktív lelőhelyen. Nagyvállalatok, kormányok által finanszírozott érdekcsoportok, független sziklaugrók és e három szentségtelen jogi hibridjei palládiumot fejtettek a bőségesen rendelkezésre álló aszteroidákon, és elszállíttatták azoknak, akik még mindig légvisszaforgatókat építettek, vagy kiigazító-terraformáló programokon dolgoztak.

Vagyis mindenkinek.

A Kronosz valaha a Szállítószövetség felségterületének külső peremét jelölte ki, aztán a Laconiai Birodalom legtávolabbi pontja lett, most pedig senki sem tudta igazán, hol találja. Több száz hasonló rendszer létezett, mindegyikhez a kapuhálózaton át lehetett eljutni: olyan helyek, amelyek még nem váltak önellátóvá, vagy nem is akartak azok lenni, inkább saját kis piaci résüket akarták kikaparni, mintsem valamely szélesebb koalíció tagjává váljanak. Olyan helyek, ahol a földalatti mozgalom rendszerint megbújhatott, megjavíthatta a hajóit, és megtervezhette a következő lépéseket. A taktikai térképen keringési pálya, földmérési státusz, összetétel és tulajdonjog alapján jelölt kisbolygók örvénylettek a haragos csillag körül, akár tavasszal a virágpor. A hajók tucatszám gyülekeztek a bányászati és felmérési helyszínek közelében, és még több tartott magányosan az egyik kis állomástól a másik felé, vagy hogy vizet gyűjtsön be reakciós tömeg és sugárzás elleni pajzs gyanánt.

A Fekete Kánya három nappal korábban jött át a gyűrűkapun, torpedót lőtt ki a földalatti mozgalomnak a kapu felszínénél hagyott rádiójel-erősítőjére, majd finoman égetve megállapodott, akár egy fennhéjázó éjszakai mulató kidobóembere. A gyűrűkapuk nem keringtek a csillagok körül, inkább egy helyben maradtak, mintha kampóra akasztották volna őket a vákuumban. Nem ez volt bennük a legkülönösebb. Jim nem tagadta meg magától a reményt, hogy a Kánya egyedül a földalatti mozgalom kalóz jeltovábbítóját lőtte ki. Hogy az ellenség végez a kis vandál akciójával, aztán elhúz a picsába, hogy valamelyik más rendszerben vágja el a képletes távíróvezetékeket.

Ehelyett maradt, a rendszert pásztázta. Őket kereste. Teresát. Naomit, a földalatti mozgalom de facto vezetőjét. És őt.

A kommkijelző egy bejövő üzenet zöldjét villantotta fel, és Jim gyomra görcsbe rándult. A jelenlegi távolságukat figyelembe véve a csata csak órák múlva következik, de az adrenalinlöket ahhoz hasonlított, mint amikor valaki elsüt egy pisztolyt. A félelem annyira letaglózta, hogy semmi rendkívülit nem vett észre.

– Adást fogunk – jelentette be Alex a hajó hangrendszerén, a Jim feletti fedélzetről. – Fura, hogy nem irányított sugárnyaláb… Nem hiszem, hogy hozzánk beszél.

Jim megnyitotta a csatornát.

A nő azt a merev, érzelemmentes, hivatalos hangnemet használta, amely a laconiai hadseregre volt jellemző.

– …agresszióként értelmezzük, és ekként kezeljük. Itt a Fekete Kánya beszél a Romlandó Termény néven bejegyzett teherhajóhoz. Megismétlem az üzenetet. A laconiai biztonsági erők parancsára állítsák le a hajtóművüket, és készüljenek fel a fedélzet személyes átvizsgálására! Amennyiben ennek nem tesznek eleget, az akciót agresszióként értelmezzük, és ekként kezeljük. Megismétlem az üzenetet…

Jim rákeresett a taktikai térképen. A Romlandó Termény nagyjából harmincfoknyira járt perdületi irányban a Rocitól, és a széles, haragos nap felé égetett. Ha vették is az üzenetet, még nem tettek eleget a parancsnak.

– A mieink közül valók? – kérdezte Jim.

– Nem – felelte Naomi. – David Calrassi tulajdonaként szerepel a nyilvántartásban, a Bara Gaonról. Semmit sem tudok róla.

Az időkéséssel számolva tíz perccel a Rocinante előtt venniük kellett a Fekete Kánya utasítását. Jim elképzelte magában egy másik legénység pánikhangulatát, mivel azt az üzenetet kapták, amelyiktől Jim rettegett. Bármi következik is ezután, a Rocinante kikerül a célkeresztből, legalábbis átmenetileg. Azt kívánta, bárcsak mélyebb megkönnyebbülést váltott volna ez ki benne.

Jim kicsatolta magát a présülésből, és hátraperdült. A csapágyak felszisszentek, ahogy áthelyeződött a testsúlya.

– Egy pillanatra lemegyek a hajókonyhába – közölte.

– Nekem is hozz egy kávét! – kérte Alex.

– Jaj, nem. Nem kávé lesz. Talán egy kis kamilla vagy langyos tej. Valami nyugtató és szelíd.

– Jól hangzik – válaszolta Alex. – Amikor meggondoltad magad, és mégis kávét csinálsz, nekem is hozz egyet!

A felvonóban Jim a falnak döntötte a hátát, és várta, hogy a szíve már ne verjen olyan sebesen. Az ilyesmi okozza az infarktusokat, nemde? A felpörgött pulzus, ami aztán nem hagy alább, amíg valami lényeges el nem pattan az emberben. Valószínűleg ez téves elképzelés, mégis így érezte. Folyton így érzett.

Lassanként jobb lett. Könnyebbé vált. Az autodoki végig felügyelte, hogyan nőnek vissza a kihullott fogai. Attól a megaláztatástól eltekintve, hogy csecsemő módjára el kellett zsibbasztani az ínyét, jól ment a dolog. A rémálmokat már régi ismerősként üdvözölte. Még a Laconián törtek rá először, amikor Duarte főkonzul foglya volt. Arra számított, hogy elmúlnak, amint újra szabad lesz, de csak egyre rosszabbá váltak. A legújabb verzióban élve eltemették. A legtöbbször valamelyik szerette életére törtek a szomszéd szobában, neki pedig nem sikerült elég gyorsan beütnie a zárkódot, hogy megmentse. Vagy egy parazita élt a bőre alatt, és megpróbálta kivágni magát onnan. Vagy a laconiai testőrök jöttek el, hogy megverjék, és megint kiverjék minden fogát. Ahogy a valóságban is megtették.

A dolog pozitív oldalát nézve úgy tűnt, a korábbi álmok, amelyekben elfelejtett felöltözni vagy vizsgára felkészülni, kikerültek a körforgásból. Furcsán bosszúszomjas álombeli életét nem lehetett annyira borzalmasnak nevezni.

Még mindig akadtak napok, amikor sehogy sem tudott megszabadulni a fenyegetettség érzetétől. Az elméjét időnként csapdába ejtette az az alaptalan és irracionális bizonyosság, hogy laconiai kínzóinak csapata hamarosan megint rátalál. Máskor a kapuk mögötti valamiktől való, kevésbé irracionális félelem gyötörte. Az apokalipszistől való rettegés, amely elpusztította a protomolekula megalkotóit, és arra készült, hogy most az emberiséget is elsöpörje.

Ebben a megvilágításban talán nem ő volt az egyenlet hibás darabja. Talán az átfogóbb helyzet volt elég pocsék ahhoz, hogy a téboly jele lett volna annyira egésznek és épelméjűnek éreznie magát, mint a laconiai bebörtönzése előtt. Mégis örült volna, ha el tudja dönteni, hogy a reszketés hullámai a koszosan működtetett hajtómű mellékhatása voltak-e, vagy önmagából jött.

A felvonó megállt, és Jim kiszállt belőle, a hajókonyha felé vette az irányt. A fedélzethez ütődő kutyafarok halk, ritmikus dobogása elárulta neki, hogy Teresa és Pézsmapocok már ott vannak. Amos – csupa fekete szemmel, hamuszürke bőrrel, halottaiból feltámadva – ugyancsak ott volt, az asztalnál ült, az arcán a megszokott, semmitmondó mosollyal. Jim egykor nem látta fejbe lőve őt a Laconián, de tudott a drónokról, amelyek fogták az emberi test darabjait, és újra összetoldozták azokat. Naomi még mindig azzal a belső kérdéssel küszködött, vajon az a valami, ami Amosnak nevezte magát, valóban az a gépész volt-e, akivel oly sok éve együtt hajóztak, vagy valamilyen földön kívüli gépezet, amelyik csupán Amosnak hitte magát, mert az ő testéből és agyából készült. Jim arra az elhatározásra jutott, hogy még ha másmilyennek nézett is ki, még ha olyan dolgokat tudott is, amik egy ősi idegen világ darabjai voltak, Amos akkor is Amos. Nem maradt felesleges energiája arra, hogy ennél mélyebben belegondoljon.

Ráadásul a kutya kedvelte őt. Nem a legtökéletesebb igazodási pont, de talán a legkevésbé tökéletlen. A Teresa lábánál ücsörgő Pézsmapocok reménykedve felnézett Jimre, és megint a fedélzethez csapkodta a farkát.

– Nincs nálam kolbász – szabadkozott Jim a sokatmondó barna szempárnak. – Ahogy itt mindenki másnak, neked is be kell érned a darával.

– Teljesen elkényeztetted – jegyezte meg Teresa. – Nem fogja hagyni, hogy ezt elfeledd.

– Ha a mennyországba kerülök, kerüljek oda azért, mert gyerekeket és kutyákat kényeztettem – válaszolta Jim, és megindult az ételkiadó felé. Anélkül, hogy végiggondolta volna, egy ivógumó kávé kódját ütötte be. Aztán amikor rájött erre, eggyel megtoldotta, hogy Alexnek is vigyen.

Teresa Duarte vállat vont, és újra a reggelijére, vagyis az ízesítőkkel és emésztést segítő rostokkal készült gombára fordította a figyelmét. A haját sötét lófarokba összefogva hordta, a szája állandóan egy kissé elhúzva állt, ami vagy a fiziológiájának, vagy a jellemének szeszélye lehetett. A laconiai Kormányzósági Épületben Jim végignézte, ahogy koraérett gyermekből lázadó kamasszá érik. A lány mostanra betöltötte a  tizenötöt, és Jimre kijózanítón hatott felidézni, ennyi idősen ő ki volt: sovány, sötét hajú montanai fiú, aki előtt azon túl, hogy tudta, ha más nem sikerül, belép a haditengerészet kötelékébe, semmilyen különösebb cél nem lebegett. Teresa idősebbnek tűnt a kamasz Jimnél, sokkal többet tudott nála a világmindenségről, és jobban is haragudott rá. Talán a kettő kéz a kézben járt.

Teresa sokáig félt tőle, amíg a férfi az édesapja foglya volt. Most, hogy Jim hajójára került, a félelem valamiképp elpárolgott. Jim annak idején a lány ellensége volt, most viszont nem tudta biztosan, vajon Teresa barátja-e. Egy teljes elszigeteltségben szocializálódott kamasz lány érzelmei valószínűleg túlzottan bonyolultak voltak ahhoz, hogy Jim valaha megértse azokat.

Az ételkiadó végzett az ő és Alex kávéjával is, és Jim fogta a gumókat, élvezte a tenyerében a melegségüket. A reszketés mostanra szinte teljesen elmúlt, és a kávé kesernyés íze nyugtatóbban hatott, mint a tea tette volna.

– Hamarosan fel kell töltenünk a készleteket – közölte Amos.

– Tényleg?

– A vízzel rendben vagyunk, de nem ártana kiegészíteni a fűtőelem-tartalékokat. A visszaforgatók közel sem működnek olyan jól, mint régebben.

– Mennyire rossz a helyzet?

– Még néhány hétig nem lehet gond – felelte Amos.

Jim bólintott. Az első reakciója az volt, hogy majd később foglalkozik ezzel. Ám ez helytelen gondolkodás volt. A krízishelyzetekre jellemző „leszarom, mert nem ebben a pillanatban történik” fajta, és ha nem sikerül kitörnie belőle, később csak újabb válságokhoz vezet.

– Beszélek Naomival – mondta. – Majd kitalálunk valamit. – Feltéve, hogy a laconiaiak nem találnak ránk. Feltéve, hogy a kapuentitások nem ölnek meg minket. Feltéve, hogy az ezer más lehetséges katasztrófa valamelyike, amikre még csak nem is gondoltam, nem pusztít el bennünket, mielőtt ez tényleg gondot jelentene. Kortyolt még egyet a kávéjából.

– Hogy érzed magad, kapitány? – kérdezte Amos. – Egy kissé idegesnek tűnsz.

– Jól vagyok – válaszolta Jim. – Csak könnyed humorral leplezem a majdhogynem folyamatos pánikot, ahogy mindenki más.

Amos egy pillanatra hátborzongató mozdulatlanságba dermedt – ez az új énje egyik jellemzője volt –, aztán valamivel szélesebben elmosolyodott.

– Akkor rendben.

Alex hangja szólalt meg a hajó hangszóróiból.

– Történt valami.

– Valami jó?

– Valami – felelte Alex. – A Romlandó Termény az előbb megszabadult valamilyen folyadéktól, és most iszonyatos erővel éget a külső Öv nagy kereskedelmi állomása felé.

– Vettem – szólalt meg Naomi, ugyancsak a hangszórókból, frissen elsajátított nyugodt hanghordozásával, amit Jim magában Nagata parancsnok beszédstílusnak nevezett. – Ellenőrzöm.

– Na és a Fekete Kánya? – kérdezte Jim a faltól.

Alex és Naomi pár másodpercig nem felelt, aztán Alex szólalt meg:

– Úgy tűnik, üldözőbe vették őket.

– Távolodnak a gyűrűkaputól?

– Úgy bizony – válaszolta Alex, és a hangjából egyértelműen kiérződött az öröm.

Jimben egyszerre szétáradt a nyugalom, de ez pár pillanatnál nem tartott tovább. Már most azon gondolkodott, hogyan lehet a dolog valamiféle csapda. Ha a Roci túl hamar a gyűrű felé fordul, azzal magukra vonnák a figyelmet. Még ha sikerülne is elszökniük a Fekete Kánya elől, lehet, hogy egy másik laconiai hajó a létét kockáztatva várakozik a gyűrűtér belsejében, hogy feltartóztasson a rendszerből kilépni igyekvő bármely hajót.

– Miért menekülnek? – kérdezte Teresa. – Ugye nem gondolják komolyan, hogy meglóghatnak? Mert az elég nagy ostobaság lenne.

– Nem a hajót próbálják megmenteni – válaszolta Amos. Ugyanazon a türelmes, már-már bölcselkedő hangon mondta ezt, mint amikor olyanokat magyarázott neki, hogyan kell hegeszteni a mikrogravitációban, vagy ellenőrizni egy cső tömítését. A tanárok szoktak így beszélni, amikor azt magyarázzák a diáknak, hogyan működik a világ. – Bármit szállítottak is azon a hajón, amivel felhúzták volna a Laconiát, nem rejthetik el. Egy ilyen gyér rendszerben lehetetlen. És kizárt, hogy kisurranhatnának és transzpondert cserélhetnének, szóval a hajónak annyi. A kereskedelmi állomás elég nagy, így talán kijuttathatják a legénységet, és fellopózhatnak más hajókra, vagy úgy tehetnek, mintha mindvégig az állomáson lettek volna.

– Oda menekülnek, ahol rejtekhelyet találni – állapította meg Teresa.

– És minél komolyabb előnnyel indulnak, annál nagyobb eséllyel találnak megfelelő helyet – egészítette ki Amos.

Mi is lehetnénk a helyükben – merengett Jim. – Ha a Fekete Kánya úgy gondolta volna, hogy szedett-vedettebbek vagyunk a Romlandó Terménynél, mi áldoznánk be a Rocit, és reménykednénk, elég parányiak vagyunk ahhoz, hogy ne vegyenek minket észre. Épp csak ez így nem volt igaz. Nem lehetett elrejtőzni a Kronosz-rendszerben, sem bármely másikban, amelyik elég kicsi volt ahhoz, hogy a Laconia ne keresse ott őket.

Az egyetlen reményt az jelentette, ha jól láthatók, mert a B tervük az erőszak volt.

Jim nem hitte, hogy ebből bármit kimondott volna, vagy olyan hangot adott volna, amelyik a szorongására utalt, de talán mégis megtette, mert Teresa valahol a bosszúság és az együttérzés közötti kifejezéssel nézett rá.

– Tudod, hogy nem fogom hagyni, hogy bántsanak.

– Tudom, hogy próbálkozni fogsz – válaszolta Jim.

– Még mindig a főkonzul lánya vagyok. Már mentettelek ki slamasztikából.

– Nem akarok erre támaszkodni – felelte Jim sokkal nyersebben, mint szerette volna. Pézsmapocok felkapta a fejét, két lábra ágaskodott, és nyugtalanul előbb Jimre, majd Teresára pillantott. Teresa tekintete megkeményedett.

– Szerintem a kapitány azt akarja mondani – szólalt meg Amos –, hogy nem száz százalékig elfogadható számára, ha húspajzsként használ téged. Nem arról van szó, hogy nem tennéd meg, hiszen csináltál már ilyet. No de a puska másik végén lévők? Nem ismerjük őket, és lehet, hogy nem a legmegbízhatóbbak, és minél kevésbé függünk tőlük, annál jobb.

Teresa még mindig haragosan ráncolta a homlokát, de enyhült a mérge.

– Igen – helyeselt Jim. – Ez így szemléletesebb volt.

– Néha megy ez nekem – mondta Amos, félig komolyan. – Akarod, hogy a hajó készen álljon, hogy meglóghassunk? Elég reakciótömeg maradt egy tisztességes égetéshez.

– Azt hittem, fűtőelemekre van szükségünk.

– Van is, de elhasználhatjuk a tartalékot ahhoz, hogy kijussunk a Kronoszból, a vizet is felírjuk a bevásárlólistára, és így minden rendben lenne. Valójában a visszaforgatók lesznek az egyedüli korlátozó tényezők.

Az elképzelés a gravitációnál is erősebben vonzotta. Begyújthatnák a hajtóművet, a hajó orrát a gyűrűkapu felé fordíthatnák, aztán elhúznának innen a francba, mielőtt az ellenség elkaphatná őket. Jim tudatosan ellazította az ivógumókat szorító ujjait.

– Naomi! Te mit gondolsz?

Pillanatnyi csend válaszolt, aztán:

– Bocs, nem figyeltem. Mi volt a kérdés?

– Hogy előkészítsük-e a Rocit, hogy egy őrült vágtával elhúzzunk innen. Amint a Fekete Kánya teljesen elkötelezi magát az égetés mellett, kihasználhatnánk az alkalmat.

– Nem – felelte Naomi, ahogy Jim előre tudta. – Nem azonosítottak minket. Ha túl korán megyünk, csak gyanússá válunk. Jobb, ha úgy teszünk, mintha egyszerűen erre járnánk. Alex! Tervezz meg egy metszési pályát a Fehértölgyével! A nagy jégszállítóra gondolok a második gázóriásnál.

– Megvan – válaszolta Alex.

Amos odébb csusszant a padján.

– Kapitány?

– Nekem megfelel.

– Ha arra lesz szükség, hogy meneküljünk – mondta Naomi –, akkor majd elmenekülünk.

Mindig menekülnünk kell. Sosem lesz nyugtunk – gondolta Jim. Értelmetlen lett volna kimondania.

Második fejezet: Tanaka

Aliana Tanaka megnyomta a gombot az inhalátorán, és mélyet lélegzett. A pára íze a vaníliáéra emlékeztetett, és puha, langyos felhőként terjedt szét a nő tüdejében. Nikotin és tetrahidrokannabinol keveredett valami egzotikusabbal. Ami élénk hipertudatossággal ellensúlyozta a THC álmosító hatását. A függönyöket behúzta a szobájában, de a széleken derengő fény csillogó szivárvánnyá változtatta a port. Aliana megmozdította az egyik lábát, és a selyemlepedő ezernyi apró szeretőként simogatta a lábát.

Tristan békésen aludt mellette, kicsiny, izmos feneke Aliana combjához préselődött. A fiú halkan horkolt, amit időnként egy rándulás vagy sóhaj szakított meg. Aliana tudta, hogy azért találja bájosnak és édesnek a zajt, mert betépett, és még az aktus hatása alatt áll. Abban a pillanatban, hogy a hortyogás idegesítővé válik, Tristannak öltöznie és mennie kell.

Aliana úgy tapasztalta, hogy kétféleképp lehet boldogulni egy merev, önkényuralmi rezsimben. Az első módszer – és a legtöbben ehhez nyúltak –, hogy az ember azt tette, amit a hatalom elvárt tőle. A Mars lojális katonákat akart, ezért úgy nevelte ki őket, mintha gépalkatrészeket nyomtattak volna. Aliana jól tudta ezt, mivel elég idős volt már, és egykor maga is közéjük tartozott. Látta, ahogy a csapata megpróbál megfojtani vagy kiűzni minden olyasmit közös lelkükből, ami nem eléggé marsias, és időnként sikerrel is jártak.

A túlélés másik módja: élvezni, hogy vannak titkaink. Élvezzük azt a hatalmat, hogy egyvalaminek tűnünk, miközben egészen mások vagyunk. És persze ezt ügyesen csináljuk. Ez még akkor is egyfajta szexuális perverziónak számított, ha nem emiatt dugott valamelyik altisztjével. A borzongató tudat, hogy egyetlen helytelen megjegyzés vagy váratlan nyelvbotlás miatt golyót repíthetnek a tarkójába, fontosabb volt neki, mint maga a szex.

Egy megengedő, nyitott társadalom, ahol a következményektől való félelem nélkül megteheti ugyanezeket, az őrületbe kergette volna. Azért imádta kezdettől fogva, hogy a laconiai kísérlet része lehet, mert Duarte víziója – előbb a Mars elleni főbenjáró vétekként, majd a veszély szüntelen motorjaként – táplálta a perverzióit. Aliana pontosan tudta, milyen is ő maga.

– Ébresztő! – mondta, és az ujjait a fiatal férfi hátához nyomta.

– Alszom – felelte kásás hangon Tristan.

– Tudom. Most ébresztő! – Megint megbökte a fiút. Hetente tíz órát töltött bokszolással és birkózással. Amikor megfeszítette az ujjait, olyanok voltak, akár az acélrudak.

– A rohadt életbe! – fortyant fel Tristan, és átfordult. Álmosan rámosolygott Alianára. Kócos szőke hajával és simára borotvált arcával, amit mély gödrök ékítettek, úgy nézett ki, mint egy kerub egy klasszikus festményen. Mint Raffaello valamelyik puttója.

Aliana még egyet szippantott az inhalátorból, és odanyújtotta a fiúnak. Tristan a fejét rázta.

– Mért keltettél fel?

Aliana kéjesen elnyújtózott a puha lepedők alatt, nyurga teste alig fért el a hatalmas ágyon.

– Betéptem. Dugni akarok.

Tristan eltúlzott sóhajjal a hátára huppant.

– Allie, alig maradt folyadék a testemben.

– Akkor menj ki, és igyál egy pohár vizet, vegyél be egy sótablettát, és igyekezz vissza az ágyamba!

– Igenis, ezredes! – felelte nevetve Tristan.

A nevetés hirtelen uhhban ért véget, amikor Aliana áthemperedett rá, és rácsattant a fiú hasára, miközben a bokájával és lábfejével az ágyhoz szorította Tristan lábát, a kezével pedig a csuklóját ragadta meg. A fiú meglepetten pillantott fel rá, majd mivel azt hitte, az egész csak szexuális játék, küzdeni kezdett. A karja és a melle szépen kikerekedett volt, de puha, inkább egy egészséges tinédzseré, mint egy húszas éveiben járó fiatal férfié. Aliana karja viszont vékony volt és inas, egy hosszútávfutó izmaival, amelyeket a leglényegükig égetett a folyamatos kemény igénybevétel, és erős volt, akár az acélrugó.

– Allie, te most… – szólalt meg a fiú, de Aliana megint megszorította, és Tristan elhallgatott. Aliana feldühödött, és a fiú jól látta ezt. Aliana élvezte, amikor mérges. Élvezte, hogy a fiú észreveszi ezt.

– Ebben a szobában Aliana vagyok. Te pedig Tristan – mondta egészen lassan, ügyelve rá, nehogy a drogok miatt összemosódjanak a szavai. – Az ajtón kívül te Reeves tizedes vagy, én pedig Tanaka ezredes. Ezeket sosem szabad összekeverni köztünk.

– Tudom – mondta erre Tristan. – Csak vicceltem.

– Nincs viccelődés. Nincs poénkodás. Nem csúszhat ki semmi a szádon. Ha hibázol, ha elfeledkezel arról a szigorú fegyelemről, ami lehetővé teszi, hogy ez létezzen, minimum fegyelmivel leszerelnek.

– Sosem tennék…

– Neked pedig – folytatta Aliana, mintha a fiú meg se szólalt volna –, neked pedig nem fog tetszeni az az Aliana, aki utána megkeres.

Pár pillanatig lebámult rá, kivárta, amíg a hirtelen támadt félelem megértésbe megy át. Aztán eleresztette a fiú csuklóját, és lemászott róla, majd visszafeküdt az ágya saját felére.

– Nekem is hoznál egy kis vizet? – kérte.

Tristan nem válaszolt, csak felkelt, és kiment a szobából. Aliana figyelte, ahogy megy, élvezte a járás közben megfeszülő combok és fenék látványát, a háta és a válla lágy V vonalát. A fiú nagyon-nagyon csinos volt. Amikor óhatatlanul véget ér majd, ami kettejük között kialakult, Alianának hiányozni fog. Ám ez nem változtatott a tényen, hogy véget fog érni. Eddig mindegyikkel ez történt. Ez is része volt az élvezetnek.

Néhány pillanat múlva Tristan két pohár vízzel jött vissza. Megállt az ágy lábánál, bizonytalannak tűnt. Aliana megveregette maga mellett a lepedőt.

– Ne haragudj, ha megsértettelek! – mondta.

– Semmi gond – felelte a fiú, aztán odanyújtotta neki a poharat, és leült mellé. – Ne haragudj a nyelvbotlásért! Még mindig van kedved dugni?

– Csak egy percet kérek – válaszolta Aliana. Egy darabig mindketten a vizet kortyolgatták.

– Találkozunk még? – kérdezte végül a fiú. Alianának hízelgett a Tristan hangjából kiérződő reménykedés.

– Ezúttal elvileg hosszabb ideig a Laconián maradok – felelte. – És szeretnék még találkozni veled. Csak óvatosnak kell lennünk.

– Értem – mondta a fiú. És Aliana tudta, hogy így van. Szerette, ha a játékszerei nála jóval fiatalabbak és jóval alacsonyabb rangúak. Így minden egyszerű maradt. Ostoba férfiakra viszont nem fecsérelte az idejét.

Miután csillapodott a szomja, a tüdejét melengető érzés igencsak kellemesen terjedt lefelé a hasába. Odanyúlt, és Tristan combjára tette a kezét.

– Szerintem most már…

Az éjjeliszekrényén megszólalt a marokterminál. Aliana korábban „Ne zavarjanak”-ra állította, ami annyit tett, hogy az eszköz kellően fontosnak ítélte a bejövő hívást ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja ezt. Aliana már régóta használta, és jól betanította, vagyis valószínűleg igaza lehetett. Aliana felvette, hogy ellenőrizze a kapcsolatkérést. A Kormányzóságról keresték. Kép nélkül fogadta a hívást.

– Itt Tanaka ezredes beszél.

Tristan lecsusszant az ágyról, és a nadrágjáért nyúlt.

– Jó napot, ezredes. Itt Sanchez hadnagy az ütemezési és logisztikai részlegről. Két óra múlva meg kell jelennie a Kormányzóságon.

– Először hallok erről – válaszolta Aliana, és már nyúlt is az éjjeliszekrény felé a józanítóért. – Elárulhatja, miről lesz szó?

– Sajnálom, ezredes. Ennek nem tudok utánanézni. Milan admirális vette fel a résztvevők listájára.

A buli véget ért.

Amikor megérkezett a Kormányzósághoz, finoman szemerkélt az eső. Parányi vízcseppek változtatták egyszerre sötétté és csillogóvá a burkolatot. A park melletti alacsony hegy valamilyen 17. századi ukijo-e stílusú japán nyomatra emlékeztetett. Jositosira vagy Hirosigére. A Tudományos Igazgatóság egyik attaséja egy csésze kávéval és egy esernyővel várta. Tanaka egy kézmozdulattal mindkettőt elhárította.

Tanaka ismerte a járást a Kormányzóságon. A legtöbb megbízatása terepre szólt, de elég barátot szerzett és elég szakmai kapcsolatot alakított ki a hatalom legmagasabb köreiből, hogy amikor a Laconián járt, gyakran ellátogasson ide. A Laconia ostroma, az összeszerelő platform megsemmisítése és Teresa Duarte elrablása vagy tán önfelszabadítása óta nem tért vissza ide. Az épület fizikailag nem változott. Az öntött beton ugyanolyan szilárd maradt, mint mindig, a vázákban tartott vágott virág ugyanolyan frissen illatozott. Az őrök az élre vasalt egyenruhákban ugyanolyan egykedvűen és nyugodtan álltak. Mégis mulandónak érződött minden.

Az attasé bevezette őt egy irodába, ahol Tanaka járt már. A helybéli fából készült sárga falak, beléjük dolgozva a Laconia kék címerével, plusz két puritán kanapé. Milan admirális – aki a megbízott vezérkari főnök tisztjét töltötte be, amíg a főkonzul visszavonult a közügyektől, Trejo admirális pedig a Sol-rendszerben teljesített szolgálatot – egy széles íróasztalnál ült. Nagydarab férfi volt, az arca durva, mákos haját tövig leborotválta. Ezenkívül megkérgesedett öreg tengerész volt a marsi időkből, aki nem tűrte a mellébeszélést, és hirtelen haragú volt, akár egy borz. Tanaka mérhetetlenül kedvelte őt.

Az egyik kanapénál a laconiai haditengerészet hagyományos kék egyenruháján a szignálfelderítés címerét viselő hadnagy állt. Mellette dr. Ochida ült a Tudományos Igazgatóságtól, a kezét a térdére helyezve, összekulcsolt ujjakkal. Kínos némaságuk azt sejtette, hogy félbeszakították őket.

Elsőként Milan admirális szólalt meg.

– Egy kissé elhúzódott a megbeszélés, ezredes. Foglaljon helyet! Mindjárt végzünk.

– Igenis, uram – felelte Tanaka, és kisajátította magának a másik kanapét. Milan admirális az álló – a kitűzője alapján Rossif nevű – hadnagyra nézett, és az ujjával egy kört rajzolt a levegőbe. Folytassa csak!

– A Gedara-rendszer. A népesség egy hajszállal kisebb kétszázezernél. A felső kéregben nagy koncentrációban találhatók hasadóanyagok, így az elmúlt években mélykérgi bányászattal próbálkoztak. Beindult a mezőgazdaság is, de még egy évtized kell ahhoz, hogy önellátóvá válhasson.

– Na és a behatolás? – kérdezte Milan admirális.

– Huszonhárom perc és tizenegy másodperc – felelte Rossif. – Teljes öntudatvesztés. Néhány baleseti halál, az infrastruktúra szórványos sérülése. Az emberek többnyire járművekkel karamboloztak, vagy leestek valahonnan. A naplóbejegyzések szerint másodpercekkel a behatolás előtt két nehéz teherhajó haladt át előzetes egyeztetés nélkül a gyűrűkapun, majd tűnt el nyomtalanul.

Dr. Ochida megköszörülte a torkát.

– Ez alkalommal történt valami különös.

– Annál is különösebb, mint hogy húsz percre mindenkinek leállt az agya?

– Igen, admirális – felelte Ochida. – Az esemény alatti eszközvizsgálat másféle időveszteséget is kimutatott.

– Magyarázatot kérek!

– Röviden, a fény gyorsabban haladt.

Milan admirális megvakarta a nyakát.

– Lehetséges, hogy a „magyarázat” szó jelentése megváltozott, és erről senki sem szólt nekem?

Tanaka elnyomott egy mosolyt.

– Egyszerűen fogalmazva a fény sebessége az univerzum alaptulajdonságainak egyik funkciója. Mondjuk úgy… hogy a leggyorsabb, amivel az ok-okozatiság a vákuumban terjedni képes – válaszolta Ochida. – A Gedara-rendszerben huszon-egynéhány percen át úgy változott a tér-idő jellege, hogy módosította a fénysebességet. Gyorsabbá tette. A Gedara gyűrűjénél lévő hajóktól a bolygóig ebben az időszakban alig valamivel kevesebb mint negyvenperces időkésést mértek. Az esemény naplóbejegyzései szerint a behatolás alatt ez csaknem négyezer nanoszekundummal csökkent.

– Négyezer nanoszekundummal – ismételte el Milan.

– A tér-idő jellege húsz percre megváltozott abban a rendszerben – hangsúlyozta Ochida, aztán a reakcióra várt, de hiába. Láthatólag elcsüggedt.

– Nos – mondta végül Milan –, egyértelműen el kell gondolkodnom ezen. Köszönöm a beszámolójukat, hadnagy. Doktor. Mindketten távozhatnak. Maga marad, ezredes.

– Igenis, uram – felelte Tanaka.

Amint a szoba kiürült, Milan hátradőlt.

– Valamit inni? Ajánlhatok vizet, kávét, bourbont, meg valami gyógytea vackot, amit mindkét férjem inni szokott, és az íze leginkább olyan, mint a fűdaraboké.

– Szolgálatban vagyok?

– Nem hiszem, hogy a protokoll megszegése miatt kellene aggódnia, ha erre gondol.

– Akkor a bourbon nagyszerűen hangzik, uram – válaszolta Tanaka. Milan admirális egy percig az íróasztalánál matatott, aztán visszajött egy metszett kristálypohárral, amelyben kétujjnyi füstös barna folyadék örvénylett.

– Egészségére! – mondta Tanaka, és kortyolt egyet az italból.

– Akkor hát – mondta Milan, és egy olyan öregember önkéntelen nyögésével ült le, akit rengeteg elhasznált ízülete gyötör. – Maga szerint mit jelent ez a fénysebességes szarság?

– Halvány sejtelmem sincs, uram. Lövész vagyok, nem okostojás.

– Mindig is ezért kedveltem – jegyezte meg Milan, aztán hátradőlt a székében, és egymáshoz illesztette az ujjbegyeit. A csend ezúttal másfélének tűnt, és Tanaka nem tudta biztosan, hogy mit jelent. – Tehát, kizárólag kettőnk között… egyik öreg róka a másiknak… van bármi, amit el kellene mondania nekem?

Tanaka érezte, ahogy az adrenalin szétárad a vérében. Nem hagyta, hogy meglátsszon rajta. Túlságosan gyakorlott volt már a megtévesztésben ehhez.

– Fogalmam sincs, mire gondol.

Az admirális félrebillentette a fejét.

– Nekem sincs. Ezt az egészet kurvára titokzatosnak érzem. És már nem tudom olyan könnyen visszafojtani a kíváncsiságomat, mint fiatal korunkban.

– Még mindig egyáltalán nem tiszta előttem, miről beszél. Valakinek közölnie kellett volna velem, miért hívattak ide?

– Nem én hívattam ide. Trejo kívánsága volt, és el is végeztetett velem egy kis papírmunkát maga helyett. – Előhúzott egy ténylegesen papírból készült piros dossziét, amit ezüstszínű zsineg zárt le, majd átnyújtotta Tanakának. Nem odaillőnek tűnt, mintha egy kőtáblát nyomtak volna a kezébe. Tanaka lehajtotta a maradék bourbont, mielőtt átvette. A dosszié könnyebb volt, mint amire számított, és a zsineget egyszerűen ki tudta oldani. Egyetlen, háromrétegű biztonsági pergament talált benne, a dokumentum hitelességét igazoló áramkörök törékenyen tekergőztek, akár a csipke. Az ő képe volt rajta a biometrikus profiljával, a nevével, rangjával és azonosító nyilvántartási számaival. És egy rövid bekezdéssel az Ómega besorolásáról, amelyet a Főkonzuli Hivatal személyes kérésére a laconiai Hírszerzési Igazgatóság állított ki neki.

Ha levágott fej lett volna benne, az sem lepi meg jobban.

– Ez most… – kezdte.

– Nem vicc. Trejo admirális azt az utasítást adta, hogy adjuk át magának a királyság kulcsát. A felhatalmazást, hogy bármilyen küldetést felülbíráljon. Biztonsági besorolástól függetlenül bármilyen információhoz hozzáférhet. A bevetés ideje alatt védettséget élvez mindenféle feddés vagy büntetőeljárás alól. Egészen aranyos. Komolyan azt akarja mondani, hogy fogalma sincs, mi ez az egész?

– Feltételezem, lesz valamiféle küldetés.

– Valószínűleg, habár nem kaptam engedélyt, hogy megtudjam, mi az. Csak maradjon a helyén! Egyedül is kitalálok.

Amikor Milan admirális betette maga mögött az ajtót, az iroda rendszere kommunikációs üzenetet küldött a fali képernyőre. Egy pillanattal később Trejo admirális jelent meg rajta. Amióta az eszét tudta, Tanaka ismerte őt. A férfi szeme még mindig ugyanolyan hátborzongatóan zöld volt, de most sötét táskák lógtak alatta. A haja gyérült, a bőre egészségtelenül sápadt volt. Űzöttnek tűnt.

– Tanaka ezredes! – szólalt meg. – A birodalom számára létfontosságú küldetéssel szeretném megbízni. Jelenleg a Sol-rendszerből való kemény égetést pihenem ki, és ha a feladat várhatna, amíg megérkezem a Laconiára, személyesen igazítanám el. De nem várhat.

Tanaka a poharába bámult. Üres volt, és az üveg alig egyméternyire állt tőle, de hirtelen nem kívánta már az italt. Érezte, hogy élesen összpontosul a figyelme.

– Biztosra veszem, hogy akárcsak a birodalomban mindenki más, ön is tudni szerette volna, vajon visszavonultságában a főkonzul mivel tölti az idejét. A kapukon belülről hogyan vezetheti a minket fenyegető erők elleni harcot. Tudom, hogy mindenféle spekulációk terjedtek arról, hogy valamiképp megsérült vagy cselekvőképtelenné vált. Szóval, őszintén, tudnia kell, hogy amikor a Sol-rendszerbe indultam, a főkonzul nyáladzó, agykárosult idiótaként vegetált, akit etetni kellett, és a saját fenekét sem tudta kitörölni. Azóta ilyen az állapota, hogy a támadásban megsemmisült a Tájfun és a Medina Állomás.

Tanaka mély levegőt vett, aztán a fogai közt szűrve lassan kiengedte.

– Dr. Cortázar előtte a módosított protomolekula-technológiák segítségével jelentősen megváltoztatta a főkonzul biológiáját. Emiatt a főkonzul bizonyos… képességek birtokába került, amelyeket nem dokumentáltak és vizsgáltak meg kimerítően dr. Cortázar halála előtt. Ami azt illeti, Duarte ölte meg őt. Csak intett a kezével, és az a hibbant seggfej a fél szobát beterítette. Még sosem láttam ehhez hasonlót. Jelenleg mindössze maga, én, dr. Okoye a Tudományos Igazgatóságról és Teresa Duarte tud erről, aki elszökött a földalatti mozgalom támadó erőivel, miután felmosták velünk a padlót. Vagyis gyakorlatilag az összes kibaszott ellenségünk.

Ilyen háttérrel meg fogja érteni, mennyire összezavarodtam, amikor a főkonzul megjelent nekem úgy nyolcvan… nyolcvanöt órával ezelőtt a Sol-rendszerbeli irodámban. A szenzorok nem érzékelték. Nem lépett interakcióba semmilyen fizikai tárggyal, és a jelenléte nem hagyott külső megfigyelő által ellenőrizhető bizonyítékot maga után. De ott volt. És még mielőtt belelovalná magát az „Anton Trejónak idegösszeomlása van” teóriába, létezik külsődleges bizonyíték. Csak nem itt, a Solban.

Nem sokkal azután, hogy megtapasztaltam, amit megtapasztaltam, Duarte eltűnt a Kormányzóság épületéből. Nem szertefoszlott, és hűlt helye maradt. Nadrágot húzott, és új inget vett fel, megteázott, és udvariasan elbeszélgetett a komornyikkal, aztán kisétált a parkból. Azóta is minden bolygófelszíni érzékelő a környéket pásztázza. Senki sem látta őt.

Több ezer naprendszer-kolónia tanakodik azon, maradt-e bármi is a kormányzatból. Extradimenzionális ellenségek próbálják megtalálni a módját annak, hogy cakompakk eltöröljenek minket. És meggyőződésem, hogy mindkettőre Winston Duarte a megoldás, vagy az a kibaszott entitás, amivé átváltozott. Hosszú ideje ismerem, és megbízom magában. A feladata az, hogy megkeresse és visszahozza őt. Hallott már biankó csekkről, de higgye el, hogy ennyire üres papírlapot még életében nem látott. Nem érdekel, mennyit áldoz rá, sem pénzben, sem felszerelésben, sem emberi életben, feltéve, hogy visszahozza Winston Duartét onnan, ahová távozott. Ha nem akar jönni, győzze meg finoman, ha tudja, de ez csak azzal végződhet, hogy biztos helyen legyen nálunk.

Kellemes vadászatot, ezredes!

Az üzenet véget ért. Tanaka hátradőlt a kanapén, oldalt kinyújtotta a két karját, mint amikor egy madár bontja ki a szárnyait. Az agya már kattogott. Az egész dolog furcsaságán, a felfedett döbbenetes titkokon, a fenyegetésen, amelyet a dolog jelentett. Mindez a fejében kavargott. Érezte az egészet. Ugyanakkor érezte az elvégzendő feladat miatti nyugalmat és az örömöt, amely mélyebbről fakadt, mint sejtette volna, amiért efféle hatalmat adtak a kezébe.

Halkan kinyílt az ajtó, és Milan admirális lépett be újra rajta.

– Minden rendben? – kérdezte.

Tanaka felnevetett.

– Közel sem.