VICTORIA AVEYARD
MAGYAR NYELVEN
EDDIG MEGJELENT MŰVEI:

Vörös királynő

Üvegkard

A király ketrece

A háború vihara

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: Realm Breaker

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2021

Fordította: Hári Katalin

Copyright © 2021 by Victoria Aveyard

Map © & ™ 2021 Victoria Aveyard

Hungarian translation © Hári Katalin, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Sasha Vinogradova

Térkép: Francesca Baraldi

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin és Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-325-5

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

www.dibook.hu

Tartalom

ELŐSZÓ

Elfeledett hősök

1. A CSEMPÉSZ LÁNYA

Corayne

2. EGY DERMESZTŐ HANG

Andry

3. A SÁRKÁNY ÉS AZ EGYSZARVÚ KÖZT

Corayne

4. A GYÁVA HALHATATLAN

Domacridhan

5. A VIHAR ALKUJA

Sorasa

6. A VÉRÉBEN VAN

Corayne

7. AZ OROSZLÁNOK KIRÁLYNŐJE

Corayne

8. A KÉK ÉG ALATT

Andry

9. AZ ÁTKELŐK GYERMEKEI

Domacridhan

10. JYDI TALIZMÁNOK

Corayne

11. A BÉRGYILKOS KERESZTJE

Sorasa

12. AZ UTOLSÓ KIJÁTSZOTT KÁRTYA

Erida

13. A HUROK

Corayne

14. A ZÖLD LOVAG

Ridha

15. A VÁLASZTOTT ÚT

Corayne

16. EGY JÓ ÜZLET

Sorasa

17. A BIRODALOMÉRT

Andry

18. BELEHALNI AZ IGYEKEZETBE

Domacridhan

19. EZ ÁLL A CSONTOKBAN

Corayne

20. ADD ÉRTEM A VÉRED!

Corayne

21. NYITOTT SZEMMEL

Sorasa

22. MEGÉRTE A FÁJDALMAT

Andry

23. A PAP KEZE ALATT

Corayne

24. A FARKAS

Domacridhan

25. EGY ISTENNŐ KÖNNYEI

Erida

26. FÁJDALOM ÉS FÉLELEM

Corayne

27. A KÍGYÓ

Andry

28. A LEGTÖBBET KÍNÁLÓ

Corayne

29. KOVALINN MEDVÉJE

Ridha

30. AZ ISTENEK ELLEN VALÓ

Sorasa

31. VÉR ÉS PENGE

Corayne

32. AZ ÁRVÁK

Erida

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A keresőknek, akik sohasem találnak

előszó

Elfeledett hősök

Nincs élő halandó, aki látott volna húrszálat.

Foszlányok még visszhangzottak emlékezetben őrzött vagy elfeledett helyeken, varázslattal illetett emberekben, más birodalmak teremtményeinek leszármazottaiban. Ám hosszú ideje egy húrszál sem izzott. Az utolsónak már ezer esztendeje. Az átjárók megszűntek, a kapuk bezárultak. Az átkelés kora véget ért.

Vigilia maradt az egyedüli birodalom.

És ennek így kell maradnia, gondolta Andry Trelland. Mindannyiunk érdekében.

Az apród ura páncélzatánál segédkezett, mit sem törődve az eső első cseppjeivel, ahogy megszorította az öveket és csatokat Sir Grandel Tyr termetes alakján. Andry mézbarna ujjai sebesen jártak a már jól ismert bőrön és aranysárga acélon. A lovag frissen fényesített vértezete csillogott, a vállvédők és a mellvas a Galland Királyság üvöltő oroszlánját mintázta.

A hajnal halványan hasadni kezdett, utat törve magának az alacsony dombokra és a mögöttük derengő hegyekre egy csomóban nehezedő tavaszi esőfelhőn át. Olyan érzést keltett, mintha az ember egy alacsony mennyezetű szobában állna. Andry vett egy nagy lélegzetet, megízlelve a nyirkos levegőt. A világ súlyosan ránehezedett.

Lovaik nyihogása hallatszott a közelből; tizenhárman álltak kikötve egy sorban, egymáshoz simulva a hideg ellen. Andry azt kívánta, bárcsak velük lehetne.

A birodalom lovagjai a domb lábánál elterülő tisztáson várakoztak. Néhányuk az erdőbe vezető zarándokutat őrizte, készen az ellenség felbukkanására. Mások a borostyánnal benőtt templom körül cirkáltak – a fehér oszlopok, akár egy jó ideje hátrahagyott csontváz tagjai. Az oszlopokon álló véset ismerősnek tűnt: a korosok írták – Andry már látta ezeket a betűket a legendás Ionában. Az építmény ősidők óta – már a hajdani Magna Birodalom előtt – létezett; egy rég elpusztult húrszálnak emelték. Harangtornya némán magasodott. Hogy a benne lévő húrszál egykor hová vezetett, Andry nem tudhatta. Soha senki nem mondta, ő meg nem tudta összeszedni a bátorságát a kérdéshez. De azért érezte – akár egy elhalványuló illatot – az elveszett hatalom halk moraját.

Sir Grandel ajka megvető mosolyra görbült. A sápadt bőrű lovag összevont szemöldökkel tekintett az égre, a templomra, és a harcosokra maga előtt.

– Nem hiszem el, hogy ébren vagyok ezen a húrszálverte órán – csattant fel, hangja mellőzött minden mértékletességet.

Andry ügyet sem vetett tanítója panaszkodására.

– Minden kész, uram – közölte hátralépve. Tüzetesen végignézett a lovagon, ellenőrizve, hogy Sir Grandel öltözetén nincs-e valami hiba vagy hiányosság, amely akadályozhatná az előttük álló csatában.

A lovag kidüllesztette mellkasát. Andry három esztendeje szolgált Sir Grandel mellett. A férfit áthatotta az önteltség, ámbár Andry nem ismert olyan gyakorlottságban hozzá fogható kardforgatót, aki ne hajlott volna a büszkeségre. Mondhatni, erre számított az ember. Mindent rendben talált Sir Grandel acélsarujának orrától páncélkesztyűjének ujjáig. A hadviselt lovag maga volt az erő és bátorság mintaképe, a királynő Oroszlán gárdájának dicsősége. Félelmet keltő és nyugtalanító látványt nyújtott.

Mint mindig, Andry elképzelte magát a lovag páncélzatában, az oroszlánnal a mellkasán, a zöld köpönyeggel a vállán, karján apja pajzsával – a pajzzsal, amely édesanyja szalonjának falára volt kiszögelve. Évek óta érintetlenül, porral betakarva, majdnem kettéhasadva.

Az apród hirtelen félrekapta fejét, elterelve a gondolatot.

– Minden készen áll.

– Az már biztos, hogy készen állok – felelte a lovag, kesztyűs kezét kardja markolatán pihentetve. – Miután a végtelennek tűnő napok alatt átvonszoltam öreg csontjaimat egész Vigilián. Mikor is keltünk útra hazulról, Trelland?

Andry gondolkodás nélkül vágta rá a választ:

– Két hónapja, uram. Maholnap két hónapja.

Az apród álmából felébresztve is tudta volna a választ. Az utazás minden napját kalandként élte meg, völgyeken és hegyeken és kietlen tájakon át olyan királyságokba, amelyeket sosem hitte volna, hogy saját szemével láthat. Mindezt nagyhírű és elképesztő képességekkel rendelkező harcosok mellett – hősök mind. Küldetésük lassan a végéhez ért, az ütközet elkerülhetetlenül közeledett. Andry nem félt a csatáktól, sokkal inkább attól, ami utána várt rá.

A gondtalan, szélsebes hazatérés. A gyakorlótér, a palota, a beteg anyám és halott apám. És az egyedüli kilátás: további négy évig tróntermektől borospincékig kullogni Sir Grandel nyomában.

Sir Grandel nem figyelt fel apródja rosszkedvére, és csak fecsegett tovább:

– Feltépett húrszálak és letűnt birodalmak visszatérése. Micsoda badarság az egész! Futunk egy tündérmese után – zúgolódott a lovag, miközben kesztyűjét próbálgatta. – Szellemek kedvéért kergetünk szellemeket.

Fejét rázta a csatára kész rendtagok láttán – öltözetük és színezetük változatossága egy korona ékköveihez volt fogható. Halványkék szeme elidőzött néhányukon.

Andry követte Sir Grandel tekintetét a feszes, merev testtartású alakokig – páncélzatuk igen különös, szokásaik még különösebbek voltak. Jóllehet egy ideje együtt utaztak a birodalmi lovagokkal, némelyiküket egyszerűen nem lehetett megszokni. Kifürkészhetetlennek tűntek, akár a varázslók rébuszai, s távolinak és képtelennek, akár a mítoszok. És itt állnak előttem.

– Ők nem szellemek – morogta Andry, ahogy figyelte egyiküket peckesen lépdelni a templom körül. Szőke haja fonatban végződött, termetre robusztus és irtózatosan magas volt. A derekán lógó kétkezes kard forgatása két embert is kitett volna. Dom, merengett Andry, noha a férfi valódi neve ennél lényegesen hosszabbra nyúlt, kiejtése pedig igencsak fejtörést okozott. Iona hercege. – A korosok épp olyan hús-vér teremtmények, mint mi.

Könnyen meg lehetett különböztetni őket a többi harcostól. A korosok – akik közül hatan tartottak velük – más fajból származtak, és egytől egyig felséges szobrokként festettek; s jóllehet külsejük eltért, valahogy mégis hasonlítottak. Olyan távol estek a halandóktól, akár a madarak a halaktól. Más csillagok gyermekei, ahogy a legenda tartja. Egy másik birodalom szülöttei, ahogy abban a maroknyi történetben mesélik.

Halhatatlanok, Andry tudta.

Kortalanok, gyönyörűek, maradandóak, távoliak – és elveszettek. Még ilyen körülmények közt sem tudta róluk levenni a szemét.

Vedéráknak hívták magukat, noha Vigilia többi része – a halandók, akik mindössze az ókori történelemből és megfakuló históriákból hallottak róluk – korosoknak ismerték őket. Alig néhányan maradtak, ám Andry Trelland még mindig hatalmasnak látta őket.

A korosok hercege felpillantott a templom körüljárása közben; zord, smaragdzöld szeme találkozott az apród tekintetével. Andry azon nyomban lesütötte szemét, hiszen tudta, a halhatatlan hallja beszélgetésüket. Elvörösödött.

Sir Grandel nem hőkölt meg, és sisak alól kivillanó, metsző tekintettel kérdezte:

– A halhatatlanok véreznek, apród?

– Nem tudom, uram – felelte Andry.

A lovag pillantása végigfutott a többieken is. A korosok Vigilia minden szegletéből érkeztek, s majdnem elfeledett enklávékból bukkantak elő. Andry – ahogy az udvaroncokkal szokta tenni – mindegyiküket megjegyezte; ekképpen Sir Grandel nem hozta szégyenbe magát társaságban, ő pedig kielégítette a kíváncsiságát.

A korosok két női tagja már önmagukban is jelenségnek számított – harcosok, csakúgy, mint a többiek. Jelenlétük sokkolta a halandó férfiakat, különösen a galland lovagokat. Andry érdekfeszítőnek, sőt, már-már félelmetesnek találta őket. Rowanna és Marigon Sirandelből érkezett, Kastélyliget mélyéről, ahogy Arberin is. Andry úgy vélte, közeli rokonságban lehettek: vörös haj, sápadt, rókaszerű arc, valamint kígyóbőrként irizáló, bíborszínű sodronying. Az őszi erdőre emlékeztettek, ahol váltakozik a fény és árnyék. Nour a sivatagi enklávéból, Hizirből származott, amely Ibal nagy homokdűnéi közt helyezkedett el. Ahogy Andry látta, a hiziri harcos egyaránt lehetett férfi is meg nő is. Nem viselt páncélt, teste köré jó szorosan többméternyi, sarcként szerzett drágakövekkel szegélyezett, sötét rózsaszín selymet tekert. Bőre aranylott, fekete és villámlást idéző lila festékkel kontúrozott szeme bronz színben játszott, míg fekete haját tekervényes fonatokban viselte. És ott volt Surim, aki mind a halandókat, mind a halhatatlanokat tekintve a legmesszebbről utazott ide. A bronzbőrű, mélyen ülő szemű harcos még súlyos teherként viselte a Tarimából vezető út porát – keménykötésű pónija átszelte vele Temurijon roppant sztyeppéit.

Dom láttán leginkább tölgyfa meg agancs ötlött az ember eszébe. Bőrruházatot viselt szürkészöld köpenye alatt, amelyet enklávéjának és uralkodójának pompás szarvasa díszített. Kezén sem bőrből, sem páncélból nem viselt kesztyűt. Kovácsolt ezüstgyűrű csillogott egyik ujján. A hegyek szaggatta Calidon szurdokaiban megbújt Iona volt az otthona, ahol a rendtagok először egybegyűltek. Andry tisztán emlékezett rá: halhatatlanok ködbe burkolózott kővárosa, ahol egy szürke köpenyt viselő, halhatatlan asszony uralkodott.

Sir Grandel hangja törte meg az emlékezést.

– Na és mi van a magnavérű hercegekkel, az ősi birodalom leszármazottaival? – kérdezte dühödten, szavai élesen csengtek. – Húrszálverte ugyan, de épp olyan halandó, mint mi!

Andry Trelland palotában nevelkedett. Pontosan ismerte az irigység hanghordozását.

Cortael az ősi Magnából egymagában állt, lábát megvetette a zarándokút törött kövén. Miközben várt, fáradhatatlanul meresztette szemét az erdő árnyaira, akár az odújában lapuló farkas. Ő is ionai köpönyeget viselt, acél mellvértjén agancsok domborultak. Sötétvörös haja vállára omlott, színe, akár a vérvörös alkonyat. Nem halandó királyságot szolgált, ám arcán halványan jelentkeztek a kor redői – zord szemöldöke körül, vékony ajka sarkaiban. Andry harmincöt körülinek becsülte. Akárcsak a korosoknak, neki is húrszálvér folyt az ereiben. Az átkelők fia: halandó elődei más birodalom csillagzata alatt születtek.

Ahogy a kardja is ott kovácsolódott. Egy húrszálpenge. A kivont fegyveren visszatükröződő ég piszkosfehér fényt kölcsönzött az acélnak, s olyan jelek voltak rávésve, amelyeket egyetlen élő ember sem tudott értelmezni. Villámcsapást megelőző sercegés érzetét keltette.

A lovag összevonta szemöldökét.

– És véreznek is?

– Ezt sem tudom – dünnyögte Andry, elkapva tekintetét a pengéről.

Sir Grandel megveregette apródja vállát.

– Meglehet, hogy ma kiderül – jegyezte meg, majd döngő léptekkel letrappolt a dombról, nehéz páncélzata minden mozdulatnál csattogott.

Szívből remélem, hogy nem, gondolta Andry, miközben ura csatlakozott a többi halandó rendtaghoz. Sir Grandel beállt Gallandia további két lovagja, a North unokatestvérek közé. Edgar és Raymon North legalább olyan rosszul viselte a megtévelyedett küldetést, mint maga Sir Grandel – fáradt arcuk tükrözte a lovag érzéseit.

Bikaülő Bress furakodott közéjük, széles mosolya kivillant szarvas sisakja alól. A zsoldos, amikor csak tehette, a lovagok idegeire ment – az ő bosszúságukra, de Andry legnagyobb örömére.

– Ha nem is emelsz ma kardot, azért csak imádkozhatnál az istenekhez csata előtt – zengte egy mély, mennydörgő hang.

Andry hátrafordulva egy másik lovagot pillantott meg felbukkanni az erdőből. Kázából, a pompázatos déli királyságból származó Okran az apródhoz közeledve fejet hajtott, egyik hóna alatt sisakját, a másik alatt lándzsáját szorongatva. A kázai sas vijjogva süvített gyöngyfehér páncélján – kitárt szárnnyal és karmokkal készült lecsapni a zsákmányra. Okran mosolya hullócsillagként villant fel koromfekete arcán.

– Uram – felelte meghajlás közben Andry. – Félek, az istenek nem hallgatják meg egy apród imáját.

Okran szemöldöke megemelkedett:

– Hát ezt tanítja neked Sir Grandel Tyr?

– Elnézést kell kérnem a nevében. Meglehetősen elfáradt egy ilyen hosszú úton, miután sietve átszeltük a fél birodalmat alig pár hét alatt. – Az apród tiszte eltakarítani ura után, akár fizikai értelemben, akár arról van szó, amiket mond. – Nem állt szándékában megsérteni uramat, vagy bárki mást.

– Ne nyugtalankodj, Trelland apród! Nem vagyok az a fajta, aki felbosszantja magát egy döngicsélő légy miatt – jegyezte meg a déli lovag legyintve. – Legalábbis ma nem.

Andry igyekezett visszatartani az illetlen késztetést a vigyorgásra.

– Tehát légynek nevezi Sir Grandelt?

– Elmondanád neki, ha így lenne?

Az apród erre nem felelt, és ez éppen elegendő válasznak bizonyult.

– Derék legény – kuncogott a kázai, miközben fejébe húzta sisakját, majd a helyére igazította annak ametiszt orrvédőjét. A sas lovagja formát öltött, akár egy álombeli hős.

– Uram fél? – A szavak kibuggyantak Andryből, még mielőtt megállíthatta volna őket. Okran arckifejezése megenyhült, segítve az apródot elszánni magát. – Tart a tolvajtól meg a varázslójától?

A kázai egy hosszú pillanatig hallgatott, modora lassú és megfontolt magatartásról tanúskodott. Tekintetét a templomra emelte, majd a tisztásra és az annak peremén őrködő Cortaelre. Az esőcseppek tűként szurkálták az erdőt, a fekete árnyak megszürkültek. Minden békésnek és tartózkodónak tűnt.

– A húrszál jelenti a veszélyt, nem az őt keresők – felelte végül szelíd hangon.

Akárhogy is próbálta, Andry nem tudta elképzelni őket. A kardtolvaj, a gaz varázsló. Két férfi a birodalmi lovagokkal szemben: egy tucat harcos, fele a korosok közül való. Mészárlás lesz, könnyű győzelem, mondogatta magának, és kelletlenül biccentett egyet.

A kázai felemelte fejét.

– A korosok szólították a halandó uralkodókat, és engem küldtek válasz gyanánt, ahogy a lovagjaitokat is. Nem sokat tudok a magnavérűekről vagy a húrszálvarázslatról, és annál is kevesebbet hiszek el. Egy ellopott kard, egy feltépett átjáró? Nekem ez két testvér viszályának tűnik, nem Vigilia összes nagy királyságára tartozó ügynek. – Felhorkant és a fejét rázta. – Dehát nem az a dolgom, hogy elhiggyem, mit mond a korosok ura vagy mire figyelmeztet Cortael, hanem az, hogy álljam a sarat, bármi is lesz. Egyszerűen túl kockázatos fittyet hányni az egészre. Legrosszabb esetben nem történik semmi. Senki sem jön. – Barátságos, sötét szeme megrebbent. – A lehető legjobb esetben pedig megmentjük a birodalmat, még mielőtt tudná, hogy veszélybe került.

– Kore-garay-sida.

Édesanyja népének nyelve könnyen a szájára állt, Andry jól megtanulta gyermekkorában. Ajkán a szavak édesek voltak, mint a méz.

Teljesüljön az istenek akarata.

Okran hirtelen nagyot pislantott, erre igazán nem számított. Ajka rögvest elsöprő erejű, széles mosolyra nyílt.

– Ambara-garay – fejezte be az imát, s megbillentette sisakját. Bízz az istenekben! – Nem említetted, hogy beszélsz kázaiul, apród.

– Az édesanyám megtanított, uram – válaszolta Andry, és kiegyenesedett. Közel két méter magas volt, mégis kicsinek érezte magát Okran szikár árnyékában. Ascal városában nevelkedve Andry megszokta, hogy felfigyelnek rá sötétebb bőre miatt, és igen büszkévé tette az örökség, amelyről ez tanúskodott. – Nkonabóban született Kin Kiane leányaként. – Édesanyja családját, egy kint, még északon is ismerték.

– Nemesi származás – jegyezte meg Okran, továbbra is széles vigyorral az arcán. – El kellene látogatnod hozzám Benai városába, amikor mindez már a múlté, s életünk visszatért a megszokott kerékvágásba.

Benai, merengett Andry. A Nkon zöld partján megbújó, kovácsolt aranyból és ametisztből emelt város.

A sosem látott szülőföld egyszer csak formát öltött, édesanyja történetei énekként duruzsoltak fejében. De nem tarthatott soká. Az eső fagyos érintése lehetetlenné tette, hogy kiszakadjon a valóságból. A lovagi rang még három vagy négy év távlatában lebegett. Egy örökkévalóság, ismerte be Andry. És még annyi mást is fontolóra kell venni. A tisztségemet Ascalban, a jövőmet, a becsületemet. Elszorult a szíve. A lovagok nem kóborolhatnak csak úgy szabadon kedvük szerint. Feladatuk megvédeni a gyengét, gyámolítani az elesetteket, és mindenekfelett a hazájukat és királynőjüket kell szolgálniuk. Nem világot látni.

És anyámra is gondolni kell, amilyen törékeny lett.

Andry magára erőltetett egy mosolyt. – Amikor mindez már a múlté – ismételte, és intett a dombról meginduló Okran után, aki könnyeden lépdelt az egyre nyirkosabb fűben.

Bízz az istenekben!

Vigilia magasló hegyeinek lábánál elterülő alacsonyabb dombok közt, hősökkel és halhatatlanokkal körülvéve, Andry kétségkívül érezte az istenek jelenlétét maga körül. Ki más terelhetett volna egy apródot ilyen útra, egy messzi földről származó nemesi hölgy és egy alacsony rangú lovag fiát? Nem örököse egyetlen várnak sem, s nem is királyok leszármazottja.

Holnap már nem leszek ugyanaz az ember. Amikor mindez már a múlté.

A tisztás szélén Iona halhatatlan hercege csatlakozott Cortaelhez. Koros érzékeit erősen az erdőre összpontosította. Andry még a dombtetőről is látta állkapcsának rideg feszülését.

– Hallom őket – mondta, szavai ostorként csattantak. – Alig egy kilométerre előttünk. Csak ketten vannak, ahogy vártuk.

– Egy varázslóval jó lesz elővigyázatosnak lenni – kiáltott oda nekik Bress. A fejsze a vállán mosolyt villantott az égre.

Sirandel halhatatlanjai felé fordultak, és úgy bámultak rá, akár egy gyerekre.

– Mi magunk vagyunk az elővigyázatosság, Bikaülő Bress – szólalt meg halkan Arberin, titokzatos nyelvük miatt idegen akcentussal.

A zsoldos összeszorította a száját.

– A Vörös egy kotnyeles csaló, semmi több – harsogta Cortael anélkül, hogy feléjük fordult volna. – Kerítsétek be a templomot, és tartsátok az alakzatot. – A magnavérű született vezető volt, már teljesen megszokta a parancsolgatást. – Taristan megkísérel majd átsurranni közöttünk, hogy feltépjen egy átjárót, még mielőtt megállíthatnánk.

– Nem fog sikerülni neki – dörögte Dom, és kihúzta hatalmas kardját hüvelyéből.

Okran egyetértése jeléül a földhöz verte lándzsája tompa végét, miközben a North kuzinok a pajzsukat zörgették. Sir Grandel kiegyenesedett; állkapcsa megfeszült, vállát teljesen hátrahúzta. A halhatatlanok is felsorakoztak, íj és penge a kézben. A rendtagok készen álltak.

Végül megnyílt az ég, és a kitartó, hideg eső felhőszakadássá nőtte ki magát. Andry megborzongott, ahogy a nedvesség egyre lejjebb ért a hátán, átfurakodva ruházata résein.

Cortael az út felé emelte húrszálpengéjét. Az eső csak úgy fröcskölt a kardon – az ősi díszítés kivehetetlenné vált az acélon. A víz végigfolyt az arcán, de ő kővé dermedve dacolt a viharral. Andry tudta ugyan, hogy Cortael halandó, mégis kortalannak tűnt abban a pillanatban. Mintha egy letűnt birodalom darabkája villanna fel – ha csak egy pillanatra is – egy zárt ajtó repedésén át.

– Birodalmi lovagok – zengett Cortael hangja tisztán és érthetően.

Valahol fent a hegyekben megdördült az ég. Vigilia istenei figyelnek, gondolta Andry. Érezte tekintetüket.

Az eső megkétszerezte támadóerejét, hömpölygése nyomán a fű sártengerré változott.

Cortael nem ingott meg.

– Az a harang nem szólt ezer esztendeje – folytatta. – Azóta senki be nem tette a lábát abba a templomba vagy kelt át a húrszálon. Az öcsém szeretné elsőként megkísérelni. De nem fogja. El fog bukni. Akármilyen gonosz szándék hozta is ide, az itt véget ér.

A kard felvillant, ahogy visszaverődött róla egy cikázó villám. Cortael szorosabban megmarkolta.

– A magnavér és a húrszálpenge elég hatalmas hozzá, hogy szétvágja a húrszálakat. A mi kötelességünk megállítani a testvéremet ebben a pusztításban, hogy megvédjük a birodalmat, és megvédjük Vigiliát! – Cortael egytől egyig végignézett a lovagokon. Andry megborzongott, amikor tekintete átszaladt rajta. – Ma a holnapért harcolunk!

Bár Cortael elszántsága nem oszlatta szét Andry Trelland növekvő félelmét, erőt adott neki. Még ha az ő feladata csak annyiból állt is, hogy figyeljen, majd letakarítsa a vért, nem fog meghátrálni. Szolgálni fogja a lovagokat és Vigiliát, amilyen módon csak tudja. Még egy apród is lehet erős.

– Az a harang nem szólt ezer esztendeje – ismételte Cortael. Inkább tűnt katonának, mint hercegnek. Egy halandó férfinak, akinek vérvonala nem volt, csak kötelessége. – És nem fog megszólalni még ezer évig!

Ismét megdördült az ég, ezúttal közelebb.

És megkondult a harang.

A lovagok egyként riadtak meg.

– Ne tántorodjatok meg! – kiáltott Dom. Leomló aranyfürtjeit tépázta a szél. – Ez a Vörös műve! Káprázat az egész!

A harang kongott és zengett egyszerre – hívó szóként és figyelmeztetésként. Andry megérezte haragját és fájdalmát. Olyan benyomást keltett, mintha oda-vissza harsogna évszázadokon és birodalmakon át. Andry egy része azt súgta, hogy kerüljön olyan messze a harangtól, amennyire csak lehet. Ám lába földbe gyökerezett, keze ökölbe szorult. Nem fogok meghátrálni.

Sir Grandel vicsorogva verte mellkasát, acélkesztyűje csattogott az acélon.

– Velem! – ordította az Oroszlán gárda régi csatakiáltását. A North lovagok feleletként ugyanígy tettek.

Hangjuk visszhangot vert Andry mellkasában.

A dombról az esőfüggönyön túl Andry két elmosódott alakot pillantott meg tempósan közeledni az úton. Amelyiket Vörösként ismertek, találó nevet kapott: a palást, amelybe burkolózott, a frissen kibuggyant vér színét idézte. Bár csuklyát viselt, Andry látta az arcát. A varázsló. Fiatal volt, frissen borotvált, fehér bőre sápadt, haja búzaszőke. Szeme még a távolból is vörösnek látszott. Egytől egyig megrebbentek, ahogy sorra, tetőtől talpig végigmérte a lovagokat. Szája hang nélkül mozgott, ajka senki számára nem hallható szavakat formált.

A másik férfi nem páncélt, hanem elnyűtt bőrruházatot viselt, felette egy iszapszínű köpennyel. Egy szélhámos volt, egy árnyék a fivére ragyogása mellett. Sisakja eltakarta arcát, de nem fedte el a vállára leomló, sötétvörös, göndör fürtöket.

Piros és bíbor kövekkel ékesített pengéje – Cortael kardjának ikerpárja – még a hüvelyben pihent; olyan volt, mintha az alkony fényei ragyogtak volna ujjai közt. A kardtolvaj.

Tehát ez akar lenni a birodalom romba döntése, tűnődött Andry zavartan.

Cortael továbbra is kivonva tartotta kardját. – Bolond vagy, Taristan.

Ismét megkondult a harang, ide-oda kalimpált a toronyban.

Az ősi Magna másik fia csendben állt, és hallgatta a harangszót. Aztán elmosolyodott, a hófehér vigyor még sisakja alatt is egyértelműen látszott.

– Mennyi ideje is, testvérem?

Cortael rezzenéstelenül állt.

– Születésünk óta – felelt végül helyette készségesen Taristan. – Lefogadom, pompás érzés lehetett felnőni Ionában. Húrszáláldott az első szívdobbanástól. – Noha Taristan fellépése könnyednek, hangneme pedig szinte kedélyesnek tűnt, az apród érezte benne a haragot. Olyan volt, mintha egy vad kutya méregetne egy betanított vadászkopót. – Az utolsóig.

– Bárcsak azt mondhatnám, örülök a találkozásnak, öcsém – szólalt meg Cortael.

Dom fenyegetően nézett mellette.

– Szolgáltasd vissza, amit elloptál, tolvaj!

Egy gyors mozdulattal Taristan félig kihúzta az oldalán függő kardot a hüvelyből, felfedve egy kis részt a pengéből. Az eső ellenére az acél csillogott, s pókhálószerű bevésett vonalak látszottak rajta.

Szája önelégült mosolyra rándult.

– Semmi akadálya, hogy megpróbáld visszavenni, Domacridhan, ha akarod. – A koros teljes neve esetlenül hangzott a szájából, így feleslegesen próbálkozott. Ide-oda huzigálta a kardot a hüvelyben, kigúnyolva mindannyiukat. – Ha nem vagy különb őrzött termeiteknél, akkor nem fog sikerülni. Különben is ki vagy te, hogy elvedd, ami a születésemnél fogva megillet? Még ha én is vagyok az ifjabb, a nélkülözhető, mégiscsak úgy igazságos, ha mindketten magunknál tartjuk őseink és letűnt birodalmunk pengéjét.

– Ennek pusztulás lesz a vége – dörögte Cortael. – Add meg magad, és akkor nem kell végeznem veled.

Taristan harcosokra nem jellemző kecsességgel arrébb siklott, akár egy táncos. Cortael utána mozdult, pengéjét öccse torkának szegezte.

– A korosok neveltek annak, aki vagy, Cortael – szólalt meg. – Harcos, tudós, egyszersmind emberek és halhatatlanok ura. Egy rég letűnt birodalom újjáépítésének örököse. Mindez azért, hogy véghez vidd pontosan azt, amit jómagam is tettem: hogy ismét át lehessen kelni a húrszálakon. Újraegyesíteni a birodalmakat. Hagyni, hogy a húrszálak népe visszatérhessen évszázadok óta nem látott hazájukba. – Domra pillantott. – Tévedek, koros?

– Egy húrszál feltépése az összes birodalmat veszélybe sodorja. Elpusztítanád a világot a magad javára – dörmögte Dom, s nyugodt magatartása egyre halványult.

Taristan lépte cuppant a sárban.

– Valakiknek rombolás. Másoknak dicsőség.

A koros nyugalmának leple egy félredobott köpeny könnyedségével hullt le.

– Szörnyeteg! – dühöngött Dom, és kardját hirtelen előrántotta.

Taristan ismét gúnyosan elvigyorodott.

Élvezi ezt az egészet, eszmélt rá Andry undorodva.

Dom vicsorgott.

– Egy húrszálat nem kényszeríthetsz. A következmények…

– Kár a szóért! – vágott közbe Cortael. – A sorsa elrendeltetett.

Taristan megtorpant tánca közben.

– Hogy az én sorsom elrendeltetett? – sziszegte, hangja lágyan, ámde veszélyesen csengett, akár egy selyemmel borított penge. Harag gyűlt benne, amiként a vihar gyűlt felette.

A dombtetőn Andry érezte, ahogy szíve egyre hevesebben ver, a levegőt pedig egyre szaporábban veszi.

– Elvittek, kiképeztek, és azt mondták neked, hogy különleges vagy, egy visszatért császár, magnavérű és húrszálszülött – tajtékzott Taristan. – Egy ősi vérvonal utolsó leszármazottja, aki valami nagyra született. Magadnak követelheted és visszahódíthatod az ősi Magnát, hogy aztán te uralkodj. Mily dicső végzet ez soha nem ismert szüleink elsőszülött fiának!

Fogvicsorgatva a sisakjához emelte mindkét kezét, és arcát felfedve letépte magáról.

Andrynek elakadt a lélegzete, szája félig kinyílt.

A két testvér mereven bámulta egymást, egymás tükörképeiként.

Ikrek.

Habár Taristan rongyokban járt, míg Cortael uralkodóhoz méltóan öltözött, Andry alig tudta megkülönböztetni őket. Ugyanazok a finom vonások, átható tekintet, rideg állkapocs, vékony száj, magas homlok, és a húrszálvérűekre jellemző különc távolságtatás. Különböztek a többi halandótól – csak egymáshoz voltak hasonlóak.

Cortael meglepetten hőkölt hátra.

– Taristan – rebegte, hangját szinte elnyelte az eső.

A kardtolvaj egy hosszúra nyúlt, lassú mozdulattal előhúzta saját húrszálpengéjét. A kard hangja egybecsengett a haranggal: egy magas lélegzet egy mély morajláshoz.

– Minden álmodat úgy kaptad. Minden utat, amelyre léptél, kijelöltek számodra – mondta Taristan. Az eső verdeste a pengét. – A te sorsod rendeltetett el születésünk napján, Cortael. Nem az enyém.

– Szóval most mit választasz, öcsém?

Taristan felemelte a fejét.

– Én azt az életet választom, amelyet élnem kellett volna.

A pokoli harang ismét megszólalt. Ezúttal mélyebben.

– Esélyt adtál, hogy megadjam magam. – Taristan ajka gúnyos mosolyra görbült. – Félek, én nem ajánlhatom fel ugyanezt. Ronin?

A varázsló felemelte hófehér kezét, és kitárta tenyerét.

A sirandeliek gyorsabban mozgásba lendültek, mint azt Andry lehetségesnek vélte – és máris három nyílvessző szökkent a húrokról. Pontosan céloztak: szívre, torokra és szemre. Ám alig néhány centiméterre Ronin arca előtt a nyilak szétégtek. További nyilak repültek, ezek is gyorsabban, mint amit Andry el tudott képzelni. A nyilak ismét lángra lobbantak a metsző, vörös tekintet előtt – szinte semmi nem maradt belőlük, csak füst az esőben.

Cortael a magasba emelte kardját, hogy kettéhasítsa Ronint.

Taristan azonban fürgébbnek bizonyult nála, és kivédte a csapást; csak úgy csattant a két acélpenge.

– Amit a palotában tanultál – sziszegte, miközben a két egyforma arc szinte összeért –, azt jobban elsajátítottam a sárban.

A varázsló tenyere összeért, majd kő csikordult, jött egy újabb dörgéshullám, végül forró felületre öntött folyadék sistergése, mintha olaj sercegett volna a serpenyőben. Andryt elöntötte a rémület, ahogy a templom felé nézett, amely többé már nem elhagyatottan állt. Az ajtó kivágódott, ahogy egy tucat hamu és korom csíkozta fehér kéz tolta. Bőrüket csontot felfedő hasadások és repedések vagy szivárgó vörös sebek borították. Andry nem tudta kivenni az arcukat, de ezt egy pillanatig sem bánta. Aligha tudta elképzelni borzalmasságukat. Forró, vakítóan erős fény lüktetett a templomban, ahogy az árnyak kiözönlöttek az ajtónyíláson, és keresztülvágtattak a tisztáson.

A birodalmi lovagok a lárma irányába fordultak, s nyomban kiült arcukra a rémület.

– A Hamvak földje – zihálta a sirandeli Rowanna. Aranyló szeme ugyanazzal a félelemmel telt meg, amit Andry érzett, jóllehet fogalma sem volt róla, a nő mit értett ezalatt. Rowanna figyelme egy pillanatra a templomról a dombtetőn várakozó lovakra terelődött. Nem volt nehéz kitalálni, mire gondolt.

Menekülni akart.

Odalent Cortael Taristan arcába mordult, pengéik összeakadtak.

– A húrszál?

Ikertestvére kajánul rávigyorodott.

– Már felszakadt, az átjáró kész. – Váratlan gyorsasággal mozdult, könyöke nagy reccsenéssel csapódott Cortael arcába. A nagyúr megpördülve elesett, törött orrából patakokban ömlött a skarlátpiros vér. – Miféle bolondnak nézel te engem?

Dom koros harci kiáltást bömbölve meglódult. Kecses ívben mozgott, mígnem a varázsló felemelte kezét, s egy apró érintéssel félresöpörte úgy, hogy a herceg több méterre ért földet a sárban.

A húrszál visszataszító élőholtjai tucatjával, egymáson átbukdácsolva nyomultak előre a templomból. Néhányuk már eleve össze volt roncsolódva, és összezúzott végtagokkal csúsztak-másztak olajos fekete páncéljukban. Hasonlítottak a halandókra, ugyanakkor mégsem – mintha belülről kifordították volna őket. Legtöbbjük csataviselt fegyvereket markolt: vasból kovácsolt rozsdás kardokat és kicsorbult baltákat, repedt tőröket, szilánkokra hasított lándzsákat. Töröttek voltak, de még élesek, s továbbra is halálosak. Záporoztak a nyilak a hordára, a sirandeliek – mintha csak búzát kaszáltak volna – leterítették az első hullámot. Meg lehetett ölni őket, de számuk egyre csak nőtt. Füst és égett hús félreismerhetetlen szagát árasztották, a templom belsejéből, a húrszálból pedig forró szél fújt, hamufelhőket hozva magával.

Andry teljesen ledermedt, és levegőt sem kapott. Csak bámulta, ahogy a hullák rávetették magukat a lovagokra – egy letűnt birodalom sebhelyekkel és vérrel borított hadserege. Életben voltak? Vagy halottak? Andry nem tudta megmondani. Mindenesetre szabálytalan körben körülfogták Taristant és Cortaelt. Mintha azt a parancsot kapták volna, hogy hagyják a testvéreket megvívni egymással.

Okran lándzsája táncot járt, s nyársalta a torkokat, ahogy a férfi fürge ívekben mozgott. A galland lovagok jól begyakorolt háromszöget alkottak és keményen küzdöttek – kardjaikat feketére és pirosra festette a harc. Surim és Nour elmosódott foltoknak látszottak a küzdelemben, a rövid kardok és tőrök csak úgy ropták. Pusztítást hagytak maguk mögött, utat vágva a kiözönlő testek közt. A teremtmények sivítva küzdöttek – nem emberi hangjuk rekedt és megkopott volt, hangszálaik szétfoszlottak. Andry alig tudott különbséget tenni az arcok közt – a felismerhetetlenségig kifehéredtek, fejbőrük csupasz és csontszínű volt, melyet vörös sebhelyek és csepegő olaj tarkított. Testükről pattogzott le a hamu – úgy festettek, akár az üszkös fa, amely kívül kifehéredik, de belül még vörösen izzik.

Az volt a terv, hogy ketten lesznek tizenkettő ellen, futott át a halálra vált Andry agyán. De nem, tizenketten vannak több tucat ellen. Több száz ellen.

A lovak prüszköltek, és rángatták a köteleiket. Megérezték a veszélyt, a vér szagát, de legfőképp a templomban sistergő húrszálat. Csontjukig hatolt a nyilalló rémület.

Taristan és Cortael szemben egymással körbejárt, Cortael páncéljának javát sár borította. Állán vér patakzott le, végig az agancsos mellvérten. Pengéik összetalálkoztak – mindketten pontosan céloztak. Cortael maga volt az ügyesség és az erő, míg Taristan – mint egy kóbor macska – meg sem állt, ide-oda helyezte testsúlyát, s mind a kezében lévő karddal, mind a másikban lévő tőrrel egyaránt harcolt. Csapott; kitért; a sarat és az esőt előnyére fordította. Vicsorgott, vigyorgott, vért köpött testvére arcába. Pengéjével lesújtott fivére vállára, át a könnyű vértlemezen és páncélingen. Cortael arca eltorzult fájdalmában, de megragadta öccse derekát. Az ikrek felborultak, és végighemperedtek a sárban.

Andry lélegzet-visszafojtva figyelt, a félelemtől megkövülten. Mit tehetnék? Mit is tehetnék? Keze remegett; teste reszketett. Ránts kardot, a fenébe is! Harcolj! Ez a kötelességed. Lovag akarsz lenni, a lovagok pedig nem félnek. Egy lovag sosem tenné, hogy csak áll és néz. Egy lovag lerohanna a dombon, egyenesen a zűrzavar közepébe, karján pajzzsal és kivont karddal a kezében.

A domb lábánál a sártenger vörössé vált.

És egy lovag az életét is adná csata közben.

Arberin üvöltött fel elsőként.

Az egyik élőholt megragadta vörös hajfonatát, s felmászott a hátára. Egy másik követte. És még egy, és megint egy, mígnem a testek puszta súlya alatt a koros földre rogyott. Pengék sokasága támadt rá. Fehér acél, fekete vas, rozsdás és régi. De elég éles.

S mind könnyedén a húsába vájt.

Rowanna és Marigon küzdelmek árán utat tört magának földijükhöz. Mire odaértek, csak egy vérző testet találtak – Arberin halhatatlan élete véget ért.

Sir Grandel és a Northok már alig tudták tartani az alakzatot – háromszögük minden pillanattal szorosabbá vált. Kardok táncoltak; pajzsok horpadtak; kesztyűk csattantak a húson. A testek halmokban álltak körülöttük: fehér végtagok és levágott fejek. Edgar bukott fel elsőnek, de olyan lassan, mintha vízbe merülne; tudta, hogy itt a vég. Ám Sir Grandel megragadta köpenyénél fogva, és visszahúzta.

– Velem! – harsogta túl a zsivajt. A palota gyakorlóterén ez annyit tett, hogy: folytasd, légy erős, próbáld keményebben. Ma egyszerűen azt jelentette: maradj életben.

Bikaülő Bress üvöltött, s fejek hulltak, amerre baltájával körözött. Páncélját vörös és fekete tarkította: vér és olaj. Azonban a zsoldos nem tudta tartani a tempót. Andry ordítani szeretett volna, amikor a férfi szarvas sisakja eltűnt az élőholtak áradata alatt.

A másodpercek óráknak, s minden halál egy örökkévalóságnak tűnt.

Rowanna esett el következőnek, félig elmerülve feküdt egy pocsolyában egy baltával a hátában.

Egy kalapács lyukat ütött Raymon North mellvértjébe. Utolsó leheletének gurgulázó, reszelős hangja végigrecsegett az egész csatatéren. Edgar fölé hajolt, s kardjáról megfeledkezve szorította magához unokatestvérét. Sir Grandel minden erőfeszítése ellenére a lények foggal és késekkel vetették magukat a térdelő lovagra.

Andry kisfiú kora óta ismerte a North lovagokat. Sosem gondolta volna, hogy látja őket meghalni – ráadásul ilyen körülmények közt.

Sir Grandelt termete miatt nem lehetett egykönnyen lerántani, noha a teremtmények próbálták. Felpillantott a tisztásról, tekintete találkozott Andryével, miközben próbált kiegyenesedni. Andry érezte, ahogy keze elindul, s gondolkodás nélkül jelzést ad: intett urának, hogy hagyja ott a csatamezőt. Velem. Maradj életben. Más esetben Sir Grandel korholta volna gyávaságáért.

Most azonban engedelmeskedett, és futásnak eredt.

Andry ugyanígy tett, egyszerre csak karddal a kezében. Teste előrébb tartott, mint gondolatai – lába csúszott a sárban. Én Sir Grandel Tyr apródja vagyok, aki az Oroszlán gárda lovagja. Ez a kötelességem. Segítenem kell neki. Minden más gondolat elhalványult, minden félelem szertefoszlott. Bátornak kell lennem.

– Velem! – üvöltötte Andry.

Sir Grandel mászott felfelé, ám a lények követték, végtagjait rángatták, hogy visszahúzzák. Felemelte kesztyűs kezét, ujjait széttárta. Nem próbált belekapaszkodni valamibe, nem könyörgött. Nem kért segítséget, sem oltalmat. Szeme tágra nyílt.

– FUSS, TRELLAND! – bömbölte a lovag. – FUSS!

Sir Grandel Tyr utolsó parancsa teljes erővel nyilallt Andrybe. Megtorpant, s lenézett az előtte elterülő vérfürdő feneketlen vörös bendőjére. Egy élőholt kitépte a kardot a lovag kezéből. Sir Grandel küzdött tovább, ám csizmája beragadt a sárba, megcsúszott, orral előrebukott az emelkedőn, és a nedves fűben kapaszkodott meg.

Andry a könnyeivel küzdött.

– Velem! – suttogta, hangja, mint a hideg fagyban haldokló virág.

Nem bírta nézni, ahogy egyik kard a másik után lesújtott. A világ elhomályosult előtte, a mindent elborító fekete pontok elnyelték látását.

A vér, a rothadás, a hamu szaga felemésztett mindent. El kell menekülnöm, gondolta, de nem érzett erőt a lábában.

– Mozdulj! – förmedt magára összeszorított foggal Andry, s kényszeredetten hátrálni kezdett. Érezte magán apja és Sir Grandel tekintetét. Csatában elesett lovagok; lovagok, akik eleget tettek kötelességüknek, és nem vesztették el becsületüket. Afféle lovagok, amilyen ő sohasem lesz. Andry visszadugta kardját hüvelyébe, és kézbe vette lova gyeplőjét.

Nour élettelenül feküdt a templom lépcsőjén – hosszú, karcsú végtagjai kificamodva hevertek a márványon. Még halálában is elbűvölő volt. Marigon tiszta szívből zokogott Rowanna holteste felett, de halálos iramban harcolt tovább. Fájdalmas kiáltásokat hallatott, haját ide-oda dobálta – inkább egy vörös szőrű farkasnak tűnt, mintsem rókának. Surim és Dom még életben voltak, és próbáltak eljutni Cortaelhez.

Okran lándzsája a lába előtt hevert kettétörve, de így sem maradt pajzs és kard nélkül. Káza fehér páncélja bíborvörössé változott, a sast a férfi legutóbbi áldozatának vére festette.

Andry eloldozta a gyeplőt, keze remegett. Ezután Okran lova felé fordult. Az apród összeszorította állkapcsát, ujjait mozgásba lendítette. Azok teljesen elzsibbadtak a félelemtől, és ügyetlenül igyekeztek kioldani a harcos lovát. Meg tudom csinálni, legalább ennyit.

Cortael és Taristan a vérengző hurrikán kellős közepén küzdöttek egymással. A sár csak úgy tajtékzott lábuk alatt – a megtépázott terep úgy nézett ki, akár egy lovagi torna pástja. Cortael mostanra hasonlóan festett testvéréhez: rongyosan és viharverten, semmint egy herceg vagy császár. Mindketten ziháltak a kimerültségtől, közben ide-oda hajlongtak – minden csapás egyre lassabban és egyre gyengébben érkezett.

Ronin a templom bejárata előtt állt, a levegőben örvénylett a pernye. Karját továbbra is széttárta, s tenyerét olyan istenek dicsőítésére emelte, akiket Andry nem ismert. A varázsló fejét megbillentve mosolygott a harangtorony irányában. A harang válaszként megkondult, mintha a harangok képesek lennének ilyesmire.

A húrszálpengék épp a villám hasadtával csaptak össze – mindkét penge lilás-fehéren, lángolva izzott fel egy pillanatra.

Az egyik ló visítva felágaskodott, és a kötélsor szétpattant. Andry átkozódott, ahogy az összes ló nyomban megbokrosodott. A bőrszíj csúszva megindult ujjai közt. Megszorította, és felkészült rá, hogy nyomban levonszolják a hegyről. Ehelyett Dom fehér csődöre nyerített fel – az ő kantárja akadt fent Andry keze között.

Egy kázai kiáltás újfent összetörte Andry szívét. Okran elesett, testét pengék nyársalták. Az ég felé tekintve lehelte ki lelkét, keresve a sast, a szárnyakat, amelyek hazarepítik.

A tisztás túloldalán egy balta lecsapta Marigon kezét, melyet a feje követett.

Surim és Dom felüvöltöttek, de nem jutottak a közelébe – mint két sziget a véres tengeren. A hullámok először Surim feje fölött csaptak össze. Füttyentett lováért, de a sztyeppei póni ekkor már a csatamezőn át küzdötte magát gazdájához. Széttépték, mielőtt elérhetett volna hozzá. Ez Surim végét is jelentette.

Andrynek nem jött ki hang a torkán, s gondolata sem maradt, még az imádsághoz sem.

A körben Cortael üvöltött dühében, csapásai ismét vadabbul sújtottak le. Egy kardlendítéssel kiütötte Taristan kezéből a tőrt, amely mélyen elsüllyedt a sárban. Egy újabb mozdulattal leszerelte Taristan védekezését, és húrszálpengéjét mélyen testvére mellkasába döfte.

Andry megdermedt, egyik lábával a kengyelben – már nem mert reménykedni.

A hullahadsereg is megtorpant, véres állkapcsuk tátva maradt. A lépcsőn álló Ronin leengedte kezét, skarlátvörös szeme tágra nyílt.

Taristan térdre rogyott, a penge kiállt testéből. Eltátotta száját döbbenetében. A fölé magasodó Cortael figyelte; öröm vagy diadal nélkül – az arcát tisztára mosó esőt leszámítva arca rezzenéstelen volt.

– Ezt csak magadnak köszönheted, testvérem – mondta lassan. – De akkor is kérem a bocsánatodat.

Ikertestvére fulladozott, nehezen formálta a szavakat.

– Az… az nem a te hibád, hogy elsőnek születtél. Nem… nem te tehetsz róla, hogy kiválasztottak – hebegte Taristan a sebesülését bámulva. Amikor felnézett, fekete szeméből szilárdság és eltökéltség áradt. – De továbbra is alábecsülsz engem, és ez már bizony a te vétked.

Egy gúnyos mosollyal kihúzta a kardot mellkasából – a pengét olajos vér borította.

Andry nem hitt a szemének.

– Azok a harangok nem szóltak az isteneknek ezer éve – folytatta Taristan lábra állva, mindkét kezében húrszálpengével. Az őt körülvevő lények fura hangokat hallattak, afféle csivitelő rovarkacagásnak hatott. – És ma nem a te isteneidnek szólnak. Hanem az enyémnek. Neki. Ami Várnak.

Cortael rémülten visszahőkölt. Karját védtelenül közéjük emelte, élete egy elfeledett testvér nem létező könyörületére bízva.

– El fogod pusztítani Vigiliát egy koronáért!

– A hamvak királya is csak király – jegyezte meg diadalmasan Taristan.

Dom a testek mocsarában küzdött, utat verekedve magának barátjához.

Nem fog sikerülni neki, Andry jól tudta, miközben forgott vele a világ. Túl messze van, még túl messze.

Taristan beledöfte Cortael húrszálpengéjét a sárba maga mellé, a saját kardja javára döntve. Cortael semmit sem tehetett, hogy megállítsa a magasba emelkedő kardot. Nem volt hova fordulni, hova futni. Arca elkomorodott – hercegből koldussá vált.

– Testvérem…

A penge pontosan ért célt: a páncéllemezt és sodronyinget átvágva egyenesen Cortael szívében. Az ősi Magna örököse térdre rogyott, feje előrebukott.

Taristan egyik lábával ellentartva kihúzta kardját Cortael mellkasából, és a test összerogyott.

– És a halott ember is csak halott – sziszegte, s gonoszul vigyorgott a holttest felett.

Ismét a magasba emelte fegyverét, készen arra, hogy darabokra hasítsa fivére tetemét.

Ám kardjának útját állta egy Ionában kovácsolt penge, amelyet az utolsó élő birodalmi lovag tartott kezében.

– Hagyd őt – vicsorogta Dom, egy tigris dühével. Könnyedén hátralökte Taristant.

A koros lecövekelt Taristan és barátja holtteste közt, készen egy újabb küzdelemre, noha szíve meghasadt, körülzárták, és már vereséget szenvedett. Cortael véres és hasznavehetetlen kardja még mindig a sárba mélyedve állt – a sírhely, amely mindkettejükre várt.

Taristan leplezetlenül nevetett, mint aki jól szórakozik. – A történetek arról regélnek, a fajtád bátor és nemes, a megtestesült nagyság. Azt sem szabadna kihagyniuk, hogy ostobák is vagytok.

Dom szája megrándult, cserben hagyva az arcán ülő mosolyt. Szeme – egy halhatatlan birodalom koros szeme – megdöbbentően zöld volt. Egy villanásra a domb tetejére pillantott, a fehér csődör nyergében szilárdan ülő apródra.

Andry szíve hevesebben vert, megfeszült állkapcsa szilárd elszántságot tükrözött. Bólintott, egyetlenegyszer.

A koros élesen és tisztán füttyentett. A ló nekiiramodott, és sebesen rontott le a hegyről. Nem a csata közepébe, hanem körbe, elhaladva élőholtak, testek és elesett rendtagok mellett.

Dom – olyan sebességgel, amilyet egyedül a halhatatlanok tudhattak magukénak – hirtelen bukfencet vetve előrelendült Cortael kardjáért, hogy kihúzza a pengét a sárból. Már dobta is, miután a bukfencből visszapördülve felegyenesedett, minden lendületét felhasználva, hogy dárdaként elhajítsa a pengét, magasan a sebhelyes fejű húrszál hadsereg fölött és azon túl. A kard úgy röpült, mint az íjból kilőtt nyílvessző. Egy utolsó leheletnyi győzelem a teljes vereséggel szemben.

Taristan felüvöltött, ahogy a penge és a csődör egymás felé száguldottak.

Andry világa leszűkült a penge villanására, mihelyt földet ért előtte az olajos fűben. Érezte a lovat maga alatt – csupa izom és félelem. Az apród képzett lovas volt, és a nyeregből is megtanult harcolni. Combját erősen szorítva oldalra lendült, és kinyújtotta barna kezét.

A húrszálpenge hideg érintése találkozott ujjaival.

A hadsereg üvöltött, a csődör azonban nem torpant meg. Andry pulzusa egyszerre vert az alatta dobogó patákkal, s földrengés rázkódott mellkasában. Elméje elhomályosult és zavarossá vált, ahogy az elesett lovagok egytől egyig felvillantak előtte – haláluk visszavonhatatlanul bevésődött emlékezetébe. Nem fognak dicshimnuszt zengeni róluk. Nem mesélik elképesztő történeteiket.

Ez már túl sok volt. Minden gondolata szilánkokra tört, majd eggyé olvadva formálódott újjá.

Elbuktunk.

1.
a csempész
lánya

Corayne

Kilométerekre el lehetett látni. Szerencsés nap egy utazás befejezéséhez.

És szerencsés nap egy újabb megkezdéséhez.

Corayne imádta Siscaria partjait ebben az évszakban, a kora nyári reggeleken. Sem tavaszi viharok, sem ropogó viharfelhők, sem téli köd. Nincsenek ragyogó színek, nincs szépség. Semmi káprázat. Semmi, csak a Hosszú-tenger üres, kék horizontja.

Bőr válltáskája minden lépésnél a csípőjének ütődött, nyilvántartója biztonságban lapult a mélyén. A térképekkel és jegyzékekkel teli könyv megérte a súlyát aranyban, különösen ma. Buzgón szedte a lábát a sziklák menti, magnák építette ősi úton, követve a lapos, szorosan lerakott köveket Lemartába. Úgy ismerte a járást, mint saját édesanyja arcát. Homokszínű és szélfútta, amelyet a napfény megszépített, mintsem elnyűtt. A Hosszú-tenger tizenöt méter mélységben robajlott, s a hullámokkal egy ritmusra vízpermetet csapkodott a magasba. Olajfák és ciprusok tarkították a dombokat, a szél pedig szelíden fújdogált, só és narancs illatát hozva magával.

Szerencsés nap, jutott ismét eszébe, miközben arcát a nap felé fordította.

Kastio, a védelmezője, kinek viharvert külseje vízen töltött évtizedekről tanúskodott, mellette haladt. A vén siscariai tengerésznek ősz haja volt és bozontos fekete szemöldöke, bőre pedig tetőtől talpig barnára sült. Fájdalmas, öreg térdeinek és állandósult matrózjárásának köszönhetően furcsán lépdelt.

– Újabb álmok? – kérdezte, oldalra pillantva a felügyeletére bízott lányra. Élénk kék szeme egy sas összpontosításával kutatta a lány arcát.

Corayne megrázta fejét, közben félig lehunyta fáradt szemét.

– Csak izgalom – felelte, s halvány mosolyt erőltetett arcára megnyugtatásul. – Tudod, hogy alig alszom, mielőtt a hajó visszatér.

Az öreg tengerészt könnyen meg lehetett téveszteni.

Nem kell tudnia az álmaimról, ahogy senki másnak. Biztosan elmondaná anyámnak, aki meg még ennél is elviselhetetlenebbé tenné az egészet az aggódásával.

De ettől még minden éjjel jönnek. És valahogy egyre rosszabbak.

Fehér kezek, árnyékba borult arcok. Valami mozog a sötétben.

Az álom emlékétől még fényes nappal is kirázta a hideg, így szaporázni kezdte lépteit, mintha lehagyhatná saját gondolatait.

Hajók szelték a vizet a Császárné partja mentén Lemarta kikötővárosa felé. Fel kellett hajózniuk a város természetes kikötőjének szorosán, így az útról és Siscaria őrtornyaiból teljes egészében látni lehetett őket. A legtöbb őrtorony az ősi Magnából maradt hátra – majdhogynem romokban heverő, viharáztatta kövek, amelyek rég eltávozott császárok és császárnék nevét viselték. Úgy magasodtak, akár a fogak egy félig megüresedett állkapocsban. A még álló tornyok feladatát életük alkonyán lévő öreg katonák és földhöz kötött tengerészek látták el.

– Hányat számolt ma reggel, Reo? – érdeklődött Corayne, ahogy elhaladt Balliscor tornya előtt. Az ablakban ácsorgott a torony egyetlen őre, aki felett jócskán eljárt az idő.

Az öreg meglengette ráncos kezét, bőre olyan viseltes volt, mint egy elnyűtt bőrdarab.

– Mindössze kettő jött a fokon túlra. Kékeszöld vitorlák.

Akvamarin vitorlák, pontosított a lány magában, Tyriot arany sellőjével díszítve.

– És nem tudják megtéveszteni holmi trükkel, igaz? – kérdezte a lány, miközben haladt tovább.

A toronyőr halkan kuncogott.

– Lehet, hogy oda a hallásom, de a szemem élesebb, mint valaha.

– Élesebb, mint valaha! – ismételte Corayne, s alig bírta visszafojtani a vigyorgást.

Igaz, ami igaz, két tyri gálya valóban áthaladt az Antero-fokon, azonban kúszott ott egy harmadik is a sekélyesben, a sziklák árnyékában. Nehéz volt észrevenni, ha valaki nem tudta, hol keresse. Vagy ha valakinek fizettek, hogy másfelé nézzen.

Corayne fizetség nélkül hagyta maga mögött Balliscor félig vak őrszemét, de becsúsztatta a zsebekbe a szokásos pénzeket Macorras és Alcora tornyainál. Egy vásárolt szövetség is szövetség, hallotta édesanyja hangját a fejében, ahogy eltűnődött.

Ugyanazt az összeget tette le a kapuőrnek Lemarta falainál, jóllehet a kikötőváros kicsi volt, a kapu már nyitva, és mindenki tudta, kicsoda Corayne és Kastio. Vagyis mindenki jól tudja, ki az anyám – igen népszerű, és épp annyira rettegett is.

A kapuőr elrakta az érmét, majd az orgonával és narancsvirággal benőtt, már jól ismert utcák felé intette őket. A virágok illata belengte a levegőt, elfedve a mozgalmas – valahol a kisvárosok és a forgalmas nagyvárosok között elhelyezkedő – kikötő szagát. Lemarta élénken virított: a kőépületek a napkelte és az alkony sugárzó színeire festve pompáztak. Nyári reggeleken a piac utcái zsúfolásig teltek kereskedőkkel és városiakkal egyaránt.

Corayne úgy osztogatta mosolyát, ahogy az érméket: az is egy árucikk. Mint mindig, most is úgy érezte, húzódik valami közte és az embertömeg között, mintha üvegen keresztül figyelné őket.

Gazdák terelték be öszvéreiket a sziklák felől, megrakodva zöldséggel, gyümölccsel és gabonával. Kereskedők harsogták portékáikat a Hosszú-tenger minden nyelvén. Felszentelt papok haladtak sorokban; palástjuk különböző, a rendjüket jelző árnyalatokra volt festve. A legtöbbet mindig Meira kékcsuhás papjaiból lehetett látni, akik a vizek istennőjéhez imádkoztak. A dagályra vagy jó szélre várakozó tengerészek már a szédenek udvarában henyéltek, és borozgattak a napsütésben.

Egy kikötőváros sok minden volt, de legfőképp keresztút. Jóllehet Lemarta a világ nagyságához mérten jelentéktelennek tűnt, mégis komoly figyelmet érdemelt. Remekül megfelelt arra, hogy lehorgonyozzon itt az ember.

De nem én, gondolta Corayne, s gyorsabb iramra váltott. Egy másodperccel sem tovább.

Lépcsők útvesztője vezette le a lányt és Kastiót a dokkokhoz, kipenderítve őket a vizet szegélyező köves gyalogútra. Az egyre magasabban járó nap vakítóan villódzott a türkizkék sekélyes vízen. Lemarta úgy bámulta a sziklák tövében kuporgó kikötőt, mint egy amfiteátrum közönsége.

A Tyriotból érkező hajók befejezték a kikötést egy hosszabb, s a mélyebb víz felé kiszögellő hullámtörő két oldalához lehorgonyozva. A felbolydult legénység tolongott a gályákon és a mólón, s csak úgy özönlöttek a pallókra. Corayne elkapott néhány tyri és kázai hangfoszlányt a fedélzet és a dokk között, de a legtöbben paramontul beszéltek – a Hosszú-tenger mindkét oldalán a kereskedők által használt közös nyelven. A legénység rekeszeket és élő állatokat rakodott ki a kikötői őrség két siscariai tisztje előtt, akik nagy gonddal jegyzeteltek az adónyilvántartáshoz és kikötői teendőikhez. Vagy fél tucat katona kísérte őket, díszes bíbor tunikákba öltözve.

Semmi kimagasló minőség vagy rendkívüli érdekesség, vette szemügyre Corayne a zsákmányt.

Kastio követte tekintetét, kisandítva szemöldöke alól.

– Honnan? – kérdezte.

A lány önelégült mosolya épp oly gyorsasággal ragyogott fel arcán, ahogy a válasz érkezett:

– Só az aegiri bányákból – jelentette ki Corayne teljes magabiztossággal. – És lefogadom egy kupa borba, hogy az olívaolaj az orisi ligetekből való.

A vén tengerész kuncogott.

– Nincs fogadás… Megtanultam a leckét, sokszorosan – felelte. – Van érzéked ehhez az üzlethez, ezt senki sem vonhatja kétségbe.

Corayne léptei kissé meginogtak, ám hangja élesebbé vált.

– Bízzunk benne!

Egy harmadik kikötői tiszt várakozott a következő móló végén, noha a horgonyzóhely üresen állt. A félálomban lévő katonai kísérete teljesen érdektelennek tűnt. Corayne felvette legszebb mosolyát, ujjai táskájában az utolsó, s egyben legnehezebb erszényt szorították. A súly olyan megnyugtató érzéssel töltötte el, akár egy lovagot a pajzsa.

Ugyan már több tucatszor végigcsinálta ezt, keze így is remegett. Szerencsés nap egy utazás megkezdéséhez, ismételte magában újfent. Szerencsés nap elindulni.

A tiszt vállán túl egy hajó futott be a kikötőbe, kinavigálva a sziklák árnyékából. A gályát nem lehetett eltéveszteni, mélybordó zászlaja jelzőfényként lobogott. Corayne szíve majd kiugrott a helyéről.

– Galeri hadnagy – szólította meg a lány. Kastio szorosan mögötte lépdelt. Noha egyikük sem viselt finom öltözetet, mindössze könnyű nyári tunika, bőrnadrág és csizma volt rajtuk, fejedelmi tartással közeledtek. – Mindig öröm látni magát.

Galeri bólintott. A tiszt vagy háromszor idősebb lehetett a lánynál – ötven felé járt –, és kifejezetten ronda volt. Ennek ellenére Galeri nagy népszerűségnek örvendett Lemarta hölgyei körében, amit főként annak köszönhetett, hogy zsebeit jól megtömték kenőpénzekkel.

– Domiana Corayne, tudja, hogy a megtiszteltetés az enyém – felelte, s lendületes mozdulattal elfogadta a lány kinyújtott kezét. Az erszény átvándorolt a férfi kezébe, majd eltűnt a kabátja zsebében. – És magának is jó reggelt, Domo Kastio – tette hozzá, s biccentett az idős férfinak. Kastio mogorván nézett rá válasz gyanánt. – A szokásos ma reggel? Hogy teljesít a Viharszülött?

– Remekül teljesít. – Corayne szája őszinte mosolyra nyílt, ahogy rápillantott a befelé sikló gályára.

A Viharszülött tekintélyesebb méretú volt a tyri gályáknál, és a másfélszer hosszabb és feleolyan keskeny hajótestből a kereskedelmi célnál csatázásra jóval alkalmasabb döfőorr nyúlt előre épp a merülési vonal alatt. Fenséges látványt nyújtott még így is, hogy a hidegebb vizeken való utazások okán sötét árnyalatokban úszott. Az évszakok fordultával meleg vizű álcázásra váltottak: olyankor tengerzöld és homokszín sávok csíkozták a hajótestet. De egyelőre árnyékként közeledett, és rajta lobogott a hazatérő siscariai hajók mély borvörös zászlaja. A legénység jó formában volt – Corayne már abból tudta, ahogy az evezőlapátok tökéletes összhangban mozogtak, miközben bemanőverezték a hosszú, keskeny hajót a dokkba.

Egy körvonal rajzolódott ki a hajó tatján, s Corayne mellkasát elöntötte a melegség.

Határozottan visszafordult Galeri irányába, és nyilvántartójából egy nemesi család bélyegzőjével előre lepecsételt lapot húzott elő.

– A rakományjegyzék, csak a szokásos. – A még ki sem pakolt rakományhoz. – Megtalálja rajta a pontos számításokat. Aegironosban felpakolt só és méz.

Galeri érdektelenül szemügyre vette a jegyzéket.

– Rendeltetési helye? – kérdezte, miközben felcsapta saját nyilvántartó könyvét. Mögötte az egyik katona nekiállt könnyíteni magán a móló széléről.

Corayne bölcsen rá sem hederített.

– Lecorra – válaszolta. Siscaria fővárosa. Egykor az ismert birodalom központja, ma már csak császári dicsőségének árnyéka. – Reccio herceg őexcellenciájának…

– Ennyi elég lesz – dünnyögte Galeri. A nemesi szállítmányokat nem lehetett megadóztatni, pecsétjüket pedig egyszerűen tudták sokszorosítani vagy elbitorolni azok, akikben megvolt a szándék, az ügyesség és a mersz.

A hullámtörő végén kötelek repültek, s velük együtt emberek szökelltek. Hangjuk különböző nyelvek egyvelegeként zendült: paramont, kázai, trecki, és még dallamos rhashiri nyelv is. A zajok kavalkádja összefonódott a pallókra ért kötelek suhogásával, a horgony csobbanásával, a vitorla csapkodásával. Corayne alig bírta türtőztetni magát – majd kiugrott a bőréből az izgalomtól.

Galeri kurtán meghajolt, és elvigyorodott. Két foga világosabb volt a többinél. Elefántcsont, vett vagy juttatásként szerzett.

– Nagyszerű, akkor ez rendben is van. Természetesen ügyelni fogunk, és szemmel tartjuk a rakományt őexcellenciájának.

Corayne már csak erre a kijelentésre várt. Szaporán maga mögött hagyta a tisztet és a katonáit, minden igyekezetét összeszedve, hogy futásnak ne eredjen. Gyerekéveiben nem állta meg, és tárt karokkal vágtázott a Viharszülött elé. De már tizenhét vagyok, majdnem felnőtt nő, és ráadásul a hajó megbízottja, mondta magának. A legénység tagjaként kell viselkednem, nem egy anyja szoknyáját markoló kisgyerekként.

Na nem mintha valaha láttam volna anyát szoknyában.

– Isten hozott! – kiáltott Corayne, először paramontul, majd további fél tucat általa ismert nyelven, és végül még kettővel megpróbálkozott. A rhashiri még mindig meghaladta képességeit, míg a jydi nyelv elsajátítása hírhedten lehetetlennek számított kívülállók számára.

– Gyakoroltál – szólalt meg Ehjer, a legénység első elébe érkező tagja. A férfi jó két méter magas volt, fehér bőrét tetoválások és a Jyd haván nehezen kivívott hegek borították. A legszörnyűbbek történetét Corayne mind ismerte: egy medve, egy csetepaté, egy szerető, egy különösen feldühödött jávorszarvas. Vagy meglehet, az utolsó kettő egy és ugyanaz, tűnődött el, mielőtt a férfi megölelte.

– Nem kell hízelegni, Ehjer; tudom, hogy haarblød minden szavam – zihálta, miközben próbált levegőhöz jutni a férfi szorításában. A férfi jóízűen felnevetett.

A móló viszontlátásokkal telt meg, a pallókat a legénység és a rekeszek összevisszasága borította be. Corayne átevickélt köztük, de közben gondosan jegyezte magának az úton felszedett újoncokat. Mindig akadt néhány, és könnyen ki lehetett szúrni őket. Legtöbbjük kezét vízhólyagok borították, és le is égtek, mivel nem voltak hozzászokva a fedélzeti léthez. A Viharszülött szerette a saját legénységét a nulláról kiképezni.

Anya szabálya, ahogy annyi más.

Corayne a szokásos helyen találta őt, félig felkapaszkodva a korlátra.

Meliz an-Amarat sem magasnak, sem alacsonynak nem volt mondható, roppant jelenléte mégis figyelmet követelt. Az igazi hajóskapitányok minden adottságával rendelkezett. Sasszemmel és egy sárkány büszkeségével pásztázta a dokkot; feladata még nem ért véget, noha a hajó biztonságban a kikötőbe jutott. Nem az a fajta kapitány volt, aki a kabinjában lustálkodott vagy elsuhant az első szédenbe italozni, miközben a legénység végezte a kemény munkát. Fejben számontartott minden egyes tekintete alatt elhaladó rekeszt és vászonzsákot.

– Kedvező volt a széljárás? – szólt oda Corayne, miközben figyelte anyját uralkodni gálya királysága felett.

Meliz sugárzó arccal nézett le a fedélzetről, kibontott, viharfelhők sötétjét idéző fekete haja leomlott a vállára. A szája körüli apró mosolyráncokat méltán kiérdemelte.

– Kedvező, mivel hazahozott – felelte, hangja édes volt, mint a méz.

Corayne gyermekkora óta hallotta ezeket a szavakat, amikor még ahhoz is kicsi volt, hogy megértse, édesanyja hová megy, s mindössze annyit tehetett, hogy egyik kezével integet, míg a másikkal Kastio kezét szorítja. De többé már nem.

Corayne érezte, ahogy mosolya lehervad gondolatai súlya alatt. Öröme vele zsugorodott, majd lassan szertefoszlott az idegességtől. Várd meg a megfelelő pillanatot, nyugtatta magát. Megígérte magának. Nem itt, még nem.

A kikötő tisztje ügyet sem vetett a többnyire jelöletlen rakományra. Eszébe sem jutott felfeszíteni őket a dokkban, inkább érintetlenül hagyta őket, amíg an-Amarat kapitány és a Viharszülött vigyázó tekintete távolabb nem vetődött. Természetesen Corayne pontosan ismerte tartalmukat, hiszen az ő feladata volt felkutatni azokat a helyeket, ahol az áru elkel vagy alkuképes. Minden ott állt a nyilvántartásában, hamis jegyzékek és valós hajózási térképek közé eltemetve.

– Ezeket tartsd a móló végén! – szólt oda Meliz határozottan, egy sor rekeszre mutatva. – Egy ibali hajó kiköt mellénk még a reggel, és gyorsan tovább is viszik a rakományukat.

– Na ne mondd!

Meliz lemászott vitorlavászon és sófödte deszkatrónjáról, arca mosolyra rándult. Egy vigyor vagy kacagás sosem állt tőle távol. A mai nap úgy festett, mintha bronzból kovácsolták volna, ahogy bőrét megbarnította a nap, arca pedig kipirult a sikeres út hevében. Sötétbarna szeme szikrázott, melyet a fekete szemhéjtus még feltűnőbbé varázsolt.

– Rendesen válaszolj, te lány!

Corayne kihúzta magát. Sokat nőtt az elmúlt évben, és egyenesen anyja szemébe tudott nézni.

– A prémek továbbutaznak Qaliramba.

Meliz összehúzta a szemét; telt, sötét szemöldöke impozáns ívben szaladt össze. Három pici forradás díszelgett bal szeme felett, egy rosszul célzó ellenfél sikeres vágásai.

Karon fogva sétára unszolta lányát.

– Nem is tudtam, hogy a róka meg a coboly ilyen kelendő az ibali nagy homokdűnéken.

Corayne nem hibáztatta kétkedéséért. Ibal javarészt sivatagos volt. Az északi prémek nyilván nem kelnének el jó áron. De a lány tudta, mit csinál.

– A királyi udvaruknak igen megtetszett a hegyvidék – mondta könnyedén és önelégülten. – És sivatagi vérmérsékletükkel, nos, nem valószínű, hogy melegen tudják tartani magukat a segítségünk nélkül. Tudakolóztam kicsit, és mindent elrendeztem.

– Felteszem, nem olyan szörnyű, ha kapcsolatokat építünk ki az ibali királyi család körében. – Meliz halkabbra fogta. – Különösen a tavaly téli félreértés után a Szorosban.

A félreértés, amelynek során három tengerész odaveszett, a Viharszülött pedig majdnem elsüllyedt. Corayne igyekezett elnyomni a félelem és kudarc keserű ízét.

– Magam is így láttam.

Meliz közelebb húzta magához a lányt. Miután majd két hónapja magára hagyták, Corayne sütkérezett a figyelemben. Fejét anyja vállához értette, s arra gondolt, bárcsak rendesen megölelhetné. De a legénység szorgosan nyüzsgött körülöttük, a hajónak és igényeinek szentelve magát, miközben Galeri a peremről figyelt, és inkább tűnt kotnyelesnek, mint buzgónak.

– Tudod, benned is csordogál abból a sivatagi vérből – jegyezte meg Meliz. – Anyai ágról, természetesen.

Anyja karjának melegsége ellenére Corayne a nyugtalanság hideg fodrozódását érezte a gyomrában.

– Többek közt – dünnyögte. Számos beszélgetést szeretett volna lefolytatni édesanyjával. A vérvonalam messziről sem tartozik közéjük.

Meliz ismét szemügyre vette lányát. Szerencsétlen témának ígérkezett ez a hazatérésére, ezért inkább elnavigált más vizekre.

– Nagyszerű, no és mi van még a tarsolyodban számomra?

Corayne nagyot sóhajtott; mindketten megkönnyebbültek, s buzgón igyekeztek imponálni a másiknak. A lány felcsapta nyilvántartóját, hogy megmutasson néhány igen nagy körültekintéssel és átgondolással zsúfolásig teleírt lapot.

– A madrentinek hamarosan hadba lépnek Gallandiával, így ők fizetik majd a legjobb árat a fegyverzetért. – Engedélyezett magának egy halvány mosolyt. – Különösen a bonyodalommentes trecki acélért.

A fém igen értékes volt, mind tartóssága, mind pedig amiatt, hogy Treck szoros felügyelete alatt tartotta az exportot. Meliz osztozott lánya elragadtatásában.

– Erről mind Lemartában értesültél? – csodálkozott, s közben felhúzta szemöldökét.

– Hol máshol értesülhettem volna róla? – felelte élesen Corayne, s érezte, ahogy bőre felhevül. – Épp olyan kikötőváros vagyunk, mint a többi. A tengerészek beszélnek.

A tengerészek beszélnek; az utazók beszélnek; a kereskedők, az őrök, még a toronyőrök is beszélnek. Gyakran és hangosan beszélnek… főként hazugságokat. Olyan vidékekkel és hőstettekkel kérkednek, melyeket sosem fognak látni vagy véghez vinni. Ám az igazság mindig ott van a mélyben, várva, hogy kirostálják – mint az aranyszemcsék a homok közt.

An-Amarat kapitány a lány fülébe kuncogott, lehelete hűvösen hatott. Édesanyját a tenger illata lengte körül; világéletében a tenger aromáját idézte.

– És van, amelyik veled beszél? – ingerelte a lányt, egyértelmű szándékkal. A vén tengerészre pillantott, aki napjait a lány felügyeletével töltötte. – Kastio, hogy boldogul a lányom a fiúkkal?

A szégyen villámcsapásként futott végig Corayne hátán. Két kezével összecsapta a könyvet és elhúzódott, arca vörösen lángolt.

– Anya! – szisszent fel megbotránkozva.

Meliz mit sem törődve vele csak nevetett, hozzá volt szokva lánya feszélyezettségéhez.

– Jaj, ugyan már! Én a te korodban ismertem meg apádat – jegyezte meg, miközben kezét telt csípőjére tette, s ujjait kinyújtóztatta kardjának szíján. – Vagyis egy évvel később. Amikor annyi idős voltam, mint te, a lánnyal találkoztam apád előtt…

Corayne begyömöszölte a nyilvántartót táskájába, visszahelyezve a becses lapokat rejtekükre.

– Na jó, ez már több mint elég. Így is rengeteg információt kell észben tartanom, ezt biztosan nem éri meg megjegyeznem.

Meliz ismét elnevette magát, s keze közé szorította lánya arcát. Hintázva lépett előre, szíve még a hajó fedélzetén járt.

Noha szerette Melizt, Corayne gyámoltalan kisgyereknek érezte magát szorításában. És azt ki nem állhatta.

– Szinte sugárzol, amikor elpirulsz – szólalt meg Meliz, akinek mindössze ennyi igazságot sikerült felvonultatnia szavaiban.

Az anyák már csak ilyenek, a gyerekeik jelentik számukra a világot. A valóság azonban olyan tisztán látszott, mint a Hosszú-tenger egy derült reggelen, így Corayne nem dédelgetett ábrándokat. Aki sugárzó, szépséges és lenyűgöző, az Meliz an-Amarat. Noha bája vetekedett bármely királynőével, Meliz nem tartozott Vigilia előkelő származású tagjai közé – egy csempész lánya volt, a tenger, a Szoros és az útjuk során érintett összes ország gyermeke. A hullámokra született, a rajta kívüli egyetlen vad és bátor dologra ezen a világon.

Teljesen más, mint én. Corayne ismerte magát, s bár anyjára ütött, nem lehetett hozzá hasonlítani. Színben egyeztek. Aranyló bőr, melyet bronzszínűre festett a nyár, s napfényben sötétvörösen csillámló fekete haj. Ám Corayne ajka vékony, orra rövid, arca pedig napsugárként ragyogó édesanyjáénál jóval borúsabb volt. Jelentéktelen, koromfekete szeme a csillagtalan éjszakák egyhangú ürességét tükrözte. Kifürkészhetetlen, távoli. Szemében látszott, ahogy Corayne egyre messzebb érezte magát a világtól.

Az efféle gondolatok egyáltalán nem zavarták. Jó, ha az ember tisztában van a saját határaival. Különösen egy olyan világban, ahol egy nő külseje határozta meg, mit tehetett meg. Corayne sosem tudott volna meggyőzni egy flottaőrt szempillája rebegtetésével. Ám a megfelelő összeg megfelelő kézbe helyezése és a megfelelő szálak megfelelő mozgatása nagyon is jól ment neki.

– Tökéletesen tudsz hazudni – szólalt meg a lány, miközben gyengéden elhúzódott.

– Sokat gyakorlom – felelte Meliz. – De természetesen neked sohasem hazudok.

– Mindketten tudjuk, hogy ez birodalmakra esik az igazságtól – jelentette ki Corayne, a vádló hangnemet nélkülözve. Minden elszántságát latba kellett vetnie, hogy arca nyugodt és kimért maradjon, és ne befolyásolja anyja élete… sem a bizalom, amelyben sosem tudtak őszintén osztozni egymással. – De azt is tudom, hogy megvan rá az okod.

Meliz okosan tette, ha most nem vitatkozott. Akadt némi igazság hazugságai beismerésében.

– Meg bizony – morogta. – És az nem más, mint hogy mindig, de mindig biztonságban légy, drága kincsem.

Habár torkán akadtak a szavak, Corayne akkor is kierőszakolta őket; arca elvörösödött a pillanat hevében.

– Muszáj megkérdeznem… – fogott bele.

Csakhogy Galeri dobogó csizmája félbeszakította.

Anya és lánya egyként fordult az érkező felé, álmosolyukat könnyedén magukra öltve.

– Galeri hadnagy, megtisztel bennünket figyelmével – szólította meg a kapitány, udvariasan fejet hajtva. Barátságos megállapodás volt az övék, ám a szűk látókörű férfiak gyorsan sértésnek vehettek bármit egy nőtől, még ha csak képzelték is.

Galeri sütkérezett an-Amarat kapitány fényében. Közel húzódott a nőhöz – közelebb, mint azt korábban lányával tette. Meliz nem hőkölt vissza, bőven hozzászokott már a férfiak kéjsóvár tekintetéhez. Még így a hosszú útról frissen hazatérve, sómarta ruhában is megfordultak utána.

Corayne igyekezett elfojtani undorát.

– A lányod mondja, hogy Aegironosból jöttök – szólalt meg Galeri. Hüvelykujjával hátrabökött a mólón tornyosuló rekeszekre. A fadeszkákat rúnajelekkel látták el. – Különös, mivel az aegirek nem szokták jydi farkaskaparással jelölni a ládáikat.

Corayne nagyot sóhajtott magában, majd fejben elkezdte számolgatni, mennyi érme maradt még a tarsolyában, és azon tűnődött, vajon eleget tudna-e összekotorni Galeri kíváncsiságának csillapításához.

Anyja mosolya még inkább kiszélesedett.

– Ezt én is különösnek találtam.

Corayne már sokszor látta flörtölni édesanyját. Ez most nem az.

Galeri megrökönyödött, s könnyen ki lehetett találni, min gondolkodik. Katonája alig volt, ráadásul azok is felkészületlenek, és többnyire hasznavehetetlenek. An-Amarat kapitány mögött ott állt az egész legénység, a nő kardja pedig az oldalán lógott. Ha a kapitány megölné, már messze járnának az áramlattal, mire a szomszéd dokkban a tisztek észrevennék, hogy halott. De egyszerűen tovább is sétálhatna a már megszerzett erszénnyel a zsebében, s akkor érkezne újabb a következő út után. Egy rövid pillanatra szeme megrezzent, ahogy tekintete átsiklott a lányon. A világ egyetlen dolgán, amellyel sakkban tarthatná an-Amarat kapitányt, ha a dolgok rossz irányt vennének.

Corayne ökle összerándult, noha elképzelni sem tudta, mit tehetne vele.

– Nagy öröm újra itt látni a kikötőben, Ménkű Mel – szólalt meg végül kényszeredetten Galeri, és visszavigyorgott a nőre. Egy izzadságcsepp gördült le a feje búbjáról, miközben meghajolva félreállt.

Meliz fogvicsorgatva figyelte a távolodó férfit, ajka ijesztő mosolyra görbült. Az, aki a tengereket járta, sosem lépett partra, legalábbis csak igen rövid ideig. Corayne szinte alig látta azt a nőt, az ádáz legénység ádáz kapitányát, aki törvényre és veszélyre fittyet hányva járta a tengereket. Az a nő nem az anyja, nem Meliz an-Amarat. Az a nő Ménkű Mel.

A név vajmi kevés jelentéssel bírt itt, a Viharszülött saját kikötőjében, ahol a gálya lágy szellő szárnyán siklott be helyére, a kíváncsi tiszteket leszámítva probléma nélkül. De a Vigiliát átszelő vizeken a hajó találó nevet kapott, ahogy kapitánya is.

Corayne azokat a történeteket is hallotta.

A tengerészek beszélnek.

És anyám hazudik.

2.
egy dermesztő hang

Andry

Egy hete már, hogy sodronyingét élelemre cserélte. Zöld és arany tunikája teljesen elrongyolódott, s keresztbe-kasul beborították a szakadások, valamint a vér, kosz és az otthonáig megtett hosszú út pora. A térdre rogyott Andry Trelland minden tőle telhetőt megtett, hogy ne essen össze – valamennyi porcikája remegett a kimerültségtől. Jócskán elmúlt már éjfél a fővárosban, s a több heti lovaglás megtette a magáét. A kőpadló még sosem tűnt ilyen hívogatónak.

Szemét pusztán az elalvástól való félelem tartotta nyitva.

A rémálmok lesnek rám, járt a fejében. A rémálmok meg a suttogás. A templom óta kísértették; a mészárlás óta, ahol ő életben maradt, s oly sok hős odaveszett. Vörös kezek, fehér arcok, égő hús szaga. Pislogott, hátha sikerül kiűznie az emléket. Most meg egy dermesztő hang döf keresztül.

Az Oroszlán gárda két lovagja fogta közre az üres trónt, aranyló páncéljuk ragyogott a gyertyafényben. Andry ismerte mindkettejüket. Sir Eiros Edverg és Sir Hyle az Aranydombról. Honfitársaik az elesett lovagoknak, akiknek holtteste valahol a dombok lábánál hevert a sár mélyén. Szótlanul bámultak a fiúra, noha Andry aggodalmat látott arcukon. Ő a követ nézte a lába alatt, s szemével követte a csempe mintáját, miközben várt a perzselő csendben.

Andry jól ismerte a páncélt viselők hangját. Csörögtek és dobogtak az acélban, ahogy a királynő lakrészéből meneteltek a trónterem felé. Amikor a rezidenciájához vezető ajtó kivágódott, és rombusz alakzatban kigördültek rajta a lovagok, Andry olyan erősen összeszorította fogait, hogy azok majdnem elroppantak. Szeme égett, szíve elszorult. Felkészült a fájdalom újabb özönére.

A többiek meghaltak, szörnyű halállal. A legkevesebb, hogy álld a sarat.

Nem csoda, hogy annyian versengtek Gallandia királynőjének kegyeiért. A tizenkilenc éves uralkodó gyönyörű és fiatal volt: finom csontozat, hófehér bőr, hamubarna haj, s megboldogult édesapja, III. Konrád ezüstös kék szeme. Acélozott tartását is tőle örökölte. Jóllehet köntösében és hálóruhájában – koronája és fenséges ékszerei nélkül – hétköznapiasan festett, megjelenése így is tekintélyt parancsolt. Élesen méregette Andryt őrsége rései közt, és egy pillanatra sem vette le róla szemét, míg belesüppedt trónjába.

Bársonyos zöld köpenye szépséges báli ruhaként, redőkben omlott köré. Könyökére támaszkodva előredőlt, ujjai összefonódtak. Egyedül az állam gyűrűjét viselte: egy aranyba foglalt, csiszolatlan és több száz éves smaragdot. A félhomályban feketének látszott, akár a lények szakadékként tátongó szeme.

– Felség – mormolta Andry fejet hajtva.

Erida királynő szúrós tekintettel végignézett rajta. Szeme megakadt tunikáján, s úgy olvasott a foltokból, mintha nyitott könyvből tenné.

– Trelland apród, kérlek, állj fel – szólalt meg, hangja lágysága ellenére visszhangzott a hosszú, díszes teremben. Kék pillantása megenyhült, ahogy Andry bizonytalanul felkecmergett a földről. – Az út nem volt hozzád kegyes. Szükséged van némi időre? Ételre, egy fürdőre? Hívathatom az orvosomat.

– Nem, felség. – Andry végigpillantott magán. Úgy érezte, tetőtől talpig piszkos, és messze nem méltó arra, hogy az ország királynőjének színe elé járuljon. – A vér nem a sajátom.

A lovagok mocorogni kezdtek, s gyanakvó pillantásokat váltottak egymás közt. Andry könnyen kitalálta, mire gondoltak. A vér testvéreiké volt, az Oroszlán gárda lovagjaié, akik már soha nem térnek haza.

Erida nem riadt meg.

– Édesanyádat meglátogattad már? – kérdezte, s továbbra is mereven nézett a fiúra.

Az apród megrázta fejét. Sárral pettyezett csizmáját méregette, mely bűzlött a lószagtól.

– Későre jár, már biztosan alszik, és nagy szüksége van a pihenésre, legyen az bármennyi. – Eszébe jutottak a száraz köhögésrohamok, amelyek oly gyakran megébresztették anyját az éjszaka folyamán. – Várhat reggelig.

A királynő bólintott.

– El tudod mesélni, mi történt veled? – A kérdés éles késként hasított Andrybe. – És kedves barátainkkal?

Fehér arcok, vörös kezek, fekete páncélzat, vértől csöpögő kések, hamu és füst és rothadás…

Szája formálta a szavakat, de hang nem jött ki rajta – pusztán ajka nyílt és zárult. Andry szeretett volna megfordulni és elfutni. Remegő ujjait igyekezett elrejteni háta mögött úgy, hogy felvette az udvaroncok jellemző testtartását. Fogát összeszorítva felemelte fejét, s próbált erős maradni.

A legkevesebb, hogy állod a sarat, ismételte magában; az emlékeztető szinte perzselte.

– Hagyjatok magunkra – szólalt meg hirtelen Erida, végignézve az őt körülvevő lovagokon. A fiatal nő szemében a lobogóját díszítő oroszlán ádázsága lobbant, keze a trón karfáját markolta. Az állam gyűrűjét pajzsként viselte.

Az Oroszlán gárda csak döbbenten állt, mozdulatlanul.

Andry ugyanígy érzett. A királynő alig ment valahova felesküdött lovagjai nélkül, akik halálukig védelmezték. Tekintetét ide-oda kapta, mérlegelve a királynő akaratát a harcosai szándékával szemben.

Sir Hyle szeme szikrát szórt, és a rózsaszín pír még erőteljesebbé vált arcán.

– Felség…

– A fiú zaklatott. Más se hiányzik neki, mint hogy kilenc fegyveres vészjóslón magasodjon fölé – jelentette ki sebesen a királynő, szemrebbenés nélkül. Figyelme ismét az apródra terelődött, átható tekintete ránehezedett. Sápadt arca megvonaglott a szomorúságtól. – Ismertem Andry Trellandot egész életében. Néhány éven belül már lovagként fog mellettetek szolgálni. Ha egyedül maradok vele, az éppen olyan, mintha bármelyikőtök maradna velem.

Minden átélt szörnyűség és akarata ellenére Andry mellkasa dagadt a büszkeségtől, noha nem tartott soká. A lovagok nem vallanak kudarcot, és én kétségkívül ezt tettem, állapította meg. Az Oroszlán gárda is bizonyosan ugyanígy vélekedett. Egyként haboztak, s az arany páncélok és zöld köpenyek továbbra sem mozdultak.

Erida tántoríthatatlan és kétségbevonhatatlan maradt. Gyűrűs keze ökölbe rándult.

– Tegyetek, ahogy királynőtök parancsolja – jelentette ki megkövült arckifejezéssel.

Ezúttal Sir Hyle nem ellenkezett. Helyette egy rövid, mesterkélt meghajlással és egy kézrándítással intett a többi bizonytalankodó lovagnak, hogy kövessék. A lovagok kidübörögtek a teremből – acél, vas és suhogó szövetek hangzavara kísérte őket.

A királynő csak akkor engedte le vállát és görnyedt össze kissé, amikor lakrészének ajtaja biztonsággal bezárult a lovagok mögött. Még várt egy pillanatot, majd lassan és hosszan kifújta a levegőt. Úgy tetszett, apránként visszatér önnön valójához: előtűnt a gyermekkort épp csak maga mögött hagyó nő a négy éve uralkodó királynő árnyékából.

Egy másodperc töredékére Andry olyannak látta, mint ifjúkorában: született hercegnő, kinek vállát még nem nyomta a korona súlya. Imádott hajózni, emlékezett a fiú. A gyerekek a palotában – nemes unokatestvérek, kisinasok és kisasszonyok – mind elkísérték Eridát a Tükör-öbölbe. Azt játszották, hogy ők is részt vesznek a hajó irányításában: gyakorolták a csomókat és ráncigálták a vitorlákat. De Erida nem. Ő a kormánykeréknél ült és a célirányba mutatott: az igazi legénységet navigálta a vízen.

Most az országot kormányozta, és épp Andry volt a célpont.

– Feleltem a korosok hívására – mondta a királynő halk, bizonytalan hangon. Szeme különös fényjátékban úszott a pislákoló gyertyák lángjánál. Kezét köntösébe csúsztatta, s mikor kihúzta, egy pergamentekercset markolt.

Andry nagyot nyelt. Szerette volna hamuvá égetni a pokoli papírdarabot.

Erida remegő kézzel göngyölte ki a levelet, szeme lángolt a tintával írt üzenet felett. A lap peremén még mindig ott díszlett Iona ősi pecsétje, töredezett zöld viasszal lebélyegezve. Mostanra a pecsét látványától felfordult Andry gyomra, s az általa felidézett emlék még ennél is szörnyűbb volt.

Sir Grandel és a North unokatestvérek a királynő trónja előtt térdeltek. Erida teljes pompájában tündökölt udvari öltözetében és káprázatos koronájában. Andry is ott térdelt velük, néhány méterrel hátrébb – az egyetlen apród, aki elkísérte a lovagokat a trónterembe. Hogy mi okból, azt nem tudta, noha sejthette. A North kuzinok mindig is valamivel… önállóbban viselkedtek Sir Grandelnél, aki szemlátomást minden apró-cseprő vagy komoly feladathoz igényelte apródja segítségét. Amennyiben a királynő paranccsal fordult Sir Grandel Tyr felé, Andry Trellandnak egész biztosan ott kellett lennie ura nyomában.

Az apród nem egyenesedett fel a meghajlásból, s csupán szeme sarkából pillantott a királynőre. Épp olyan zöld és arany színeket viselt, mint lovagjai, és egy furcsa pergament tartott kezében.

Andry azonnal észrevette a pecsétet: egy kezdetleges szarvasbika alakja mélyedt a viaszba. Törte a fejét, alapos rostálást végzett a nemesi és előkelő családok körében, akiknek címerét még egy apród is jól ismerte. De egyik sem egyezett.

– Ez egy felszólítás – szólalt meg a királynő, s a papírt a lovagok felé fordította.

A térdelő Sir Edgar elsápadt. – Ki merészeli felszólítani Gallandia királynőjét, Vigilia legnagyobb uralkodóját? Az ősi Magna újjászületett dicsőségét?

Erida királynő oldalra billentette fejét. – Mit tudtok a korosokról?

A lovagok habogtak, s zavart pillantásokat váltottak egymással.

Sir Grandel nyíltan felnevetett, s ahogy feje hátrahanyatlott, megrázta őszbe vegyülő barna haját. – Dajkamese, felség – vihogott. – Egy mendemonda.

Andry vette a bátorságot, hogy felnézzen. A királynő nem mosolygott, mogorván összepréselte ajkát.

Ez itt nem tréfadolog.

– Halhatatlanok, úrnőm – hallatszott Andry felelete. Hangja megremegett. – Húrszálszülöttek, s egy másik birodalomból keltek át Vigiliába. Ám csapdába estek, mivel a hazájukba vezető kapu érkezésük után nem sokkal bezárult. A korosok birodalmunk hajótöröttei, ha még egyáltalán léteznek köztünk. Képtelen lények, ritkák, akár az egyszarvúak, bár a saját szememmel sosem láthattam őket.

– Mendemonda – ismételte Sir Grandel, s haragos pillantást lövellt apródjára.

Andry elvörösödött, és ismét leszegte fejét. Nem vallott rá, hogy engedély nélkül felszólaljon, ezért számított is mind ura, mind a királynő szigorú megrovására.

De nem így lett.

– A mesék és mendemondák mindig az igazságban gyökereznek, Sir Grandel – válaszolta a királynő hűvösen. – És én szeretném tudni, ebből mi az igazság. – A levél szinte izzott, ahogy rávetült a trónterem gyertyafénye. – Egy magát Iona uralkodójának nevező úrnő szívélyesen üdvözöl bennünket, és alázatosan segítséget kér.

Sir Grandel gúnyolódni kezdett.

– Segítséget? Mit akar kérni az a rozzant, vén boszorka felségedtől?

Andry érezte a mosolyt Erida királynő hangjában:

– Lenne kedve kideríteni?

– Bárcsak ne hallgattam volna a hívó szóra és a saját kíváncsiságomra – motyogta a királynő, miközben továbbra is mereven bámulta a tekercset. Ha értett volna a húrszálmágiához, a tekercs már rég lángra lobbant volna.

– Honnan tudhatta volna bárki? – suttogta Andry. Én biztosan nem sejtettem. Még akkor sem, amikor figyelmeztettek a veszélyre és a birodalom bukására. Mintha időtlen időkkel ezelőtt lett volna, pedig alig néhány hónap telt el.

A napok összemosódva száguldottak elméjében. Az út Ionába, ősi városuk nagy csarnokai, korosok és halandók egybegyűlt tanácsa. Majd a vadonba menetelő hősök sora, kiknek sorsa megpecsételődött.

Andry dühösen összeszorította szemét, hogy kitisztuljon a látása, a feje.

A királynő leeresztette tekintetét, hüvelykujja végigszaladt a smaragdgyűrűn.

– Én küldtelek benneteket hozzájuk, és a veszélybe – suttogta. – Bármi is történt Sir Grandellel és a Northokkal, azért én vagyok a felelős. Ne vedd magadra ezt a terhet, Andry. – Hangja elcsuklott. – Add át nekem.

A pillanatok sebes folyásban sodródó levelekként siklottak, de Erida egy kő türelmével várakozott. Andry minden erejét összeszedte, hogy megszólaljon, de a szavak lassan és vonakodva hagyták el a torkát.

– Ionában, a korosok… az uralkodó… elmondta nekünk, hogy termeikből elloptak egy kardot – erőszakolta ki magából, s a történet egyszer csak özönvízként kezdett ömleni belőle. Igyekezett, hogy az ár le ne rántsa. – Egy Vigilián túli birodalomban kovácsolt húrszálpengét, amely átitatódott magukkal a húrszálak erejével. Aki elvitte, egy Taristan nevezetű férfi, az ősi Magna Birodalom leszármazottja, és neki is húrszálvér folyik az ereiben. Vére és a kard együttesen képessé teszik egy rég lezárt húrszál feltépésére, s ezzel felhasad egy átjáró a birodalmunk és egy másik között, bármi is rejtőzzön a túloldalon.

Erida királynő tekintete döbbenten elkerekedett – szeme fehérje, akár a hold, melyet eltakar a kékség.

– Egy ősi koros templomhoz tartott a hegyekben, Treck kapuitól néhány kilométerrel délre. Egy húrszálátjáró utolsó ismert helyére. – Andry összeszorította fogát. – Tizenhárman vágtunk neki, hogy megállítsuk. – Végiggördült arcán az első könnycsepp, melyet forróság és harag kísért. – És tizenkettő odaveszett.

A trónterem visszaverte hangját, vele dühét és fájdalmát. Veszteségét az oszlopokon át felvitte egészen a kovácsoltvas csillárig és a pislákoló gyertyákig. Andry keze ökölbe rándult, félő volt, hogy elszántsága szertefoszlik. De kitartóan folytatta, és elbeszélte a birodalmi lovagok lemészárlását, Cortael bukását, a halhatatlan vér szagát, s ahogy egy felégetett birodalom okádta magából a hullaszerű hadsereget. A vörös varázslót, a Taristan mellkasán átdöfött kardot és gúnyos, fehér mosolyát. Ahogy Sir Grandel megbotlott és elesett, és soha többé nem állt fel. Azt, ahogy az apród csak nézte, és végül a saját bőrét mentve elmenekült.

Andry felkészült rá, hogy a dermesztő suttogás az emlékekkel ismét előtör, de csupán a saját hangja töltötte meg a fejét.

– Harcolnom kellett volna – suttogta összeszorított foggal, és mereven bámulta toprongyos csizmáját. – Ez lett volna a kötelességem.

Erida kezével a trón karfájára csapott; a fülsértő, kurta hang ostorcsattanásként hangzott fel. Andry arra kapta fel fejét, hogy Erida kitágult orrlyukakkal mered rá.

– Hazatértél. Túlélted – jelentette ki határozottan. – Ráadásul igen fontos üzenetet hoztál. – Nagy lendülettel felállt, köntöse leomlott köré. Könnyed léptekkel leereszkedett az emelvényről, s most már ő is a kőpadlón állt Andry előtt. – Több időt szenteltem a tárgyalás tudományának és a nyelveknek, mint a húrszál hagyományok tanulmányozásának. De azért a krónikákat ismerem. Vigilia valaha átjárható birodalom volt, kitéve rendkívüli varázslatoknak és borzasztó szörnyetegeknek, és a halandók olyan veszélyekkel néztek szembe, amilyenekkel soha többé nem szabadna találkoznunk. Ez nem történhet meg. Ha igaz, amit mondasz, ha ez a Taristan rég elpusztult húrszálakat szakít fel, akkor csakugyan veszélyt jelent, és ráadásul egy hadsereg áll mögötte.

– Amelyhez hasonlót egyikünk sem látott – látta be Andry, és ismét magán érezte karjuk rángatását. Taristan hadseregének teremtményei fém csikorgására és csontok recsegésére emlékeztető hangokon visítottak a fejében. – Tudom, hogy hihetetlenül hangzik.

– Sosem voltál hazug, Andry Trelland. Még akkor sem, amikor gyerekek voltunk, és lódítottunk a szakácsoknak, hogy kapjunk több desszertet. – A királynő vett egy nagy levegőt, és lehajtotta fejét. – Részvétem a veszteségedért.

Noha Andry két évvel fiatalabb volt, sokkal magasabbra nőtt a királynőnél. A lánynak mégis sikerült úgy tekintenie fel rá, hogy nem tűnt kisebbnek.

– Úrnőm lovagjai voltak, nem az enyémek – válaszolta.

– Nem így értettem – suttogta a királynő szelíden, és ismét végigmérte a fiút. A szemébe nézve Andry ugyanazt a lányt látta, aki elhatárolódott a többi gyerektől. Sóvárgott a mosoly, nevetés és játék után, de közben tartotta a távolságot. Folyton hercegnőként kellett viselkednie; nem élvezhette az apródok, kisasszonyok vagy kisinasok szabadságát.

A fiatal lány azonban nyomtalanul eltűnt, ahogy a királynő összeszorította a fogát.

– Erről senkinek sem beszélhetsz, apród – jelentette ki, és visszaindult trónjához.

Andry gondolkodás nélkül, szapora léptekkel a nyomába szegődött, gyomra vadul kavargott. Az egész felkészületlenül ért minket. Ez nem történhet meg még egyszer.

– Az embereket muszáj figyelmeztetni…

Erida nem torpant meg, hangja szigorú hajthatatlanságról tanúskodott. Jól tudta, hogyan fogadtassa el véleményét másokkal.

– A húrszálak léte legtöbbünk számára mindössze mítosz, legenda vagy tündérmese, és épp úgy a homályba vesznek, ahogy a korosok, egyszarvúak, vagy más birodalmak nagy varázsszülöttei. Arról beszélni, hogy egy húrszál visszatért, felszakadt, és hogy van valaki, aki lándzsaként forgatva egyenesen a szívünkbe döfi azt? Egy sérthetetlen férfi egy hullahadsereg élén? – Válla fölött visszapillantott Andryre, szeme zafírként csillogott. – Gallandia uralkodója vagyok, de királynő, nem király. Vigyáznom kell, mit mondok, s hogy milyen fegyvert adok ellenségeim kezébe. Nem fogok okot szolgáltatni rá, hogy gyengeelméjűnek vagy őrültnek nevezzenek – csattant fel, láthatóan feldúltan. – Nem léphetek bizonyíték nélkül. És még akkor is pánikot keltene fővárosunkban. És egy félmillió lelket számláló városban kitört pánik több áldozatot követel, mint bármely hadsereg egész Vigiliában. Tényleg óvatosnak kell lennem.

Ascal pöffeszkedő metropolisz volt; a Nagy Oroszlán-delta megannyi szigetére kiterjedt. Az utcákon zsúfoltság uralkodott, a piacokon hemzsegtek az emberek, a csatornák mocskosak voltak, a hidak pedig közel álltak a leomláshoz. Konrád király halála után lázongások törtek ki a trónt magának követelő lánnyal szemben. A nyomornegyedek égtek, a kikötők víz alá kerültek. Betegségek. Gyenge termés. Vallásos zűrzavar a felszentelt rendek közt. A társadalom bűnözőrétege sűrű volt, mint a füst. Mindez semmiség ahhoz képest, ami jön, Andry pontosan tudta. Semmiség ahhoz képest, amire Taristan képes.

Foga megcsikordult.

– Nem értem. – Mindössze ennyit tudott felvonultatni a királynő elszántságának falába ütközve.

A fal áttörhetetlen volt.

– Nem a te tiszted megérteni, Andry – mondta a királynő, azzal megkopogtatta lakosztálya ajtaját. A bejárat kitárult, és láthatóvá vált, ahogy az Oroszlán gárda lovagjai ott várakoznak a folyosón, merev páncélozott sorokban. – Csak az a dolgod, hogy engedelmeskedj.

Nem lehetett ellenszegülni Gallandia királynőjének.

Andry mélyen meghajolt, s elfojtott minden kikívánkozó feleletet.

– Igenis, felség – szólalt meg végül.

Erida megállt, és miközben a lovagok alakzatba rendeződtek körülötte, vetett egy utolsó pillantást az apródra.

– Köszönöm, hogy hazatértél. – Arca keserédes érzéseket tükrözött. – Legalább édesanyádnak nem kell még egy lovagot eltemetnie.

Nem vagyok lovag. És soha nem is leszek.

Andry szíve összeszorult mellkasában.

– Csekély vigasz.

– Az istenek óvjanak bennünket attól, ami jön – suttogta Erida, s hátat fordított.

Az ajtó bezárult, és Andry csaknem kiszaladt a trónteremből; már alig várta, hogy letéphesse ruháját, s lesúrolhassa magáról az elmúlt pár hét nyomát. Bánatán elég ideig lett úrrá a düh, hogy végighajtsa Újpalota folyosóin – lába ismerős termeken vezette át.

Volt egy esélyük az isteneknek.

Lady Valeri Trelland álmában nem tűnt betegnek. Kényelmesen be volt takarózva, fejére finom selyem hálósapkát húzott. Arca nem mutatott aggodalmat, a szeme és szája körülötti bőr ellazult. Évtizedekkel fiatalabbnak tűnt; a testébe furakodott betegség ellenére még mindig gyönyörű volt. Andry és édesanyja arca hasonlított. A fiú bőre sötétebb volt, akár a csiszolt ébenfa, de a többi egyezett: magas arccsont, telt ajkak, sűrű, fekete, göndör haj. Furcsa érzéssel töltötte el az apródot, hogy mikor tükörbe nézett, édesanyja arcát látta. De azt még furcsább volt látni, hogyan festett anyja a betegség előtt, amely készült kioltani a nő lelkében oly fényesen égő gyertya lángját.

Az asszony felhörgött, mire Andry összerezzent, szinte a saját torkában érezte anyja nyers fájdalmát.

Aludj, anyám, óhajtotta a fiú, és számolta a másodperceket, ahogy az asszony mellkasa fel és le járt. Felkészült egy hevesebb köhögési rohamra, de az nem jött.

A hálószobában meleg volt, és megszorult a levegő, ahogy a tűzifa magasan tornyosult a kandallóban. Andry izzadt tiszta ruhájában, de nem mozdult a helyéről a fal mentén, beékelődve egy faliszőnyeg és egy keskeny ablak közé.

Még a tűz ellenére is érezte a hideget, ahogy a rettegés fagyos ujja végigfutott a hátán.

El kell rejteni.

Az élesen recsegő sugdolózás dermesztő hangon szólt. Talán egy nő, egy férfi, egy gyerek, egy vénasszony. Lehetetlen volt megállapítani. Beleborzongott, ahogy a hangok visszatértek, és üvöltéssé nőttek a fejében.

El van rejtve! Szeretett volna felkiáltani, de szája szorosan összezárult. Bordái közt futkosott a hideg.

Nem szabad beszélni róla.

Foga megcsikordult. Nem beszéltem róla. Senkinek. Még a királynőnek sem, felelte. Őrületnek tűnt. Lehet, hogy ez már a mészárlásból és bánatból fakadó őrület.

A hangok a hazafelé vezető úton szólaltak meg először, miközben a koros csődör vágtatott vele és a nyereghez kötözött húrszálpengével. Még a lóról is majdnem leesett, de végül kitartóan száguldott tovább, hogy megpróbálja lehagyni a fejében kavargó zűrzavart. Azonban hajthatott bármilyen messze vagy gyorsan, a hangok sosem hagyták el.

Nevetés és szomorúság egyaránt vegyült a sugdolózásokban. Utasítunk téged, sziszegték, és hagyták, hogy a szavak átjárják. Tartsd észrevétlen.

Andry szerette volna elhessegetni a hangokat, de csak mozdulatlanul állt a falnak préselődve. Semmi szín alatt nem törte volna meg néma virrasztását, hogy vigyázza betegeskedő édesanyját.

És a húrszálpenge ott rejtőzött az asszony ágya alatt, amelyről nem tudott más, csak Andry Trelland.

3.
a sárkány
és az egyszarvú közt

Corayne

Két pohár bor után Corayne kissé szédült. Gondolatai száguldottak, már a Lemartán túli vidékekről álmodozott. Jyd, a fosztogatók országának körülsáncolt városai. Nkonabo és a Csoda-öböl. Almasad, Ibal grandiózus kikötője, amely otthont adott a birodalom legnagyobb flottájának. Megrázta fejét és félretolta kupáját, végigcsúsztatva a jól ismert, zsírfoltos asztalon a Tengerek királynője egyik szegletében. A széden még jóval an-Amarat kapitány előtt kapta a nevét, de mindenki szeretett úgy tenni, mintha a nőről nevezték volna el.

Illett a szerep Melizre, aki elterpeszkedve, háttal a falnak ült a sarokban, s mosolyát az egész helyiségnek osztogatta. A gyertyafény csillogott hajában, rubinokkal megkoronázva őt. Kastio az utcára nyíló ajtó mellett üldögélt, tengerészekkel és városiakkal egyaránt körülvéve. Most, hogy a kapitány visszatért, nem kellett atyáskodnia Corayne felett. Kissé inogott, villámkék szeme elkeskenyedett, kezében egy félig üres poharat tartott. A legénység már túl járt jó néhány kupa boron és kancsó sörön. Hangjuk megtöltötte az ivót, ahogy a napbarnított és lesült testek bezsúfolódtak a szűk helyre. Legtöbbjükre ráfért volna egy mosdás. Corayne nem bánta. Még a bűzlő tengerészek társasága is jobban esett egy újabb magányosan töltött esténél.

Corayne tanulmányozta őket. A Viharszülött két újoncot vett fel az úton. Egy sápadt ikerpárt Jydből; aligha lehettek nála idősebbek, azonban magasak és jókötésűek voltak, rablóvérből valók.

Kettőt szereztünk, négyet vesztettünk, gondolta Corayne. Arcok lebegtek a szeme előtt – tengerészeké, akiket sosem lát viszont.

Négyen meghaltak.

Vett egy nagy levegőt, ahogy a bor bátorsággá érlelődött gyomrában.

– Anya…

– Híreszteld el mindenfelé, hogy evezősöket keresek – szakította félbe Meliz, kupáját lötykölve.

Kívánsága váratlanul érte a lányt. Corayne zavarodottan pislogott.

– Van legalább két hetünk, mielőtt nekilátunk felkészülni egy újabb fordulóra, és azt kisebb létszámmal is meg tudjuk csinálni, ha szükséges.

Kurtított vitorlákkal hasítani a nyugodt vizeken, végigjárni a part menti könnyű és gyors útvonalakat. Corayne kívülről ismerte a Viharszülött utazásait, és amennyire lehetett, azok köré tervezett. A nyári körutak különösebben nem veszélyesek. Tanulásnak jók.

Meliz arcáról elillant vigyora, s lefeslett álarca. – Erős hát, jó ritmus, semmi hűhó.

– Mégis milyen úti céllal? És mikor? – Az ütemtervben bekövetkező változások hibákat és nagyobb kockázatot jelentettek. És a saját terveit is összekuszálta.

– Most te vagy az én anyám? – ugratta Meliz, ám hangja élesen csengett. – Csak bizonyosodj meg róla, hogy alkalmas újoncok. Nincs szükségem ámuló félkegyelműekre, akik kalandot keresnek, meg mindenféle húrszáltörténeteket, tündérmeséket vagy a jó öreg dicsőséget hajkurásszák a Hosszú-tengeren.

Corayne elvörösödött. Hangját halkabbra vette.

– Hová készülsz, anya?

– Hajlamosak meghalni… és mindezt készületlenül – motyogta Meliz, s nagyot húzott a kupából.

– Mióta izgat a legénység elvesztése? – csattant fel Corayne, jóllehet félig maga elé. Az igazságtalan és oktalan szavak keserű ízt hagytak maguk után. Szerette volna visszaszívni őket abban a pillanatban, ahogy elhagyták ajkát.

– Mindig is izgatott, Corayne – felelte hűvösen Meliz.

– Hová készülsz?

– Kedvezőnek tűnik a széljárás.

– A széljárás egy hónap múlva is kedvező lesz.

Meliz kinézett az ablakon, a tenger irányába, Corayne pedig teljesen elveszettnek érezte magát.

– Rhashir dzsánja végre-valahára meghalt, és tizenhat fiúgyermeket hagyott hátra küzdeni a trónért. Mondják, a kor vagy a betegség végzett vele. Mások szerint meggyilkolták. Akárhogy is, a konfliktus megkönnyíti a dolgunkat. Jó lehetőségnek kínálkozik – hadarta Meliz határozottan. Mintha csak ki kellett volna mondani a szavakat ahhoz, hogy igazzá váljanak.

Egy viharvert térkép került Corayne elé, s a kék, zöld meg sárga színek kavalkádja felemésztette minden figyelmét. Tisztán látta őket lelki szemei előtt: az ismerős tengeri útvonalakat és partszakaszokat, folyókat és hegyeket, határokat és királyságokat. Az összes helyet, amelyet hallomásból ismert, de sohasem láthatott vagy tehette be rájuk a lábát. Szelte a kilométereket, Lemartát maga mögött hagyva átsuhant a Tigris-öböl, a Merőerdő és a Hókorona felett