A férjemnek, Gordonnak, az együtt töltött
huszadik évünk alkalmából.

Köszönöm, hogy olyan jó vagy a szerelemben.

1. fejezet

*

Ha a pokolba akarsz juttatni, akkor dobj be egy olyan buliba, ahol nem ismerek senkit. Ha tényleg alapos akarsz lenni, akkor töltsd meg a helyet részeg egyetemistákkal. És győződj meg arról is, hogy minden második öntsön le valamilyen itallal. Ne szólj előre a buliról, így tuti, hogy átizzadt melegítőben jelenek meg, lófarokba kötött hajjal. Ha már úgyis ott vagy, nyomj a hónom alá még egy rózsaszínű macskahordozót is. Egy bepöccent minitacskóval a belsejében.

De jobb lenne, ha nem tennéd. Mert akkor olyan leszel, mint az öcsém, Duncan. És hidd el: nem akarsz Duncan lenni.

Ezúttal a következőt tette. Azt mondta, vigyáz a kutyámra, Pickle-re, amíg én három hétig távol leszek. Emlékeztettem rá, hogy a kutyám szívesen harapdál bokákat, és nem nagy rajongója az emberi fajnak. Igaz, a kutyáknak sem. Vagy általában az élőlényeknek. Mégis, Duncan megesküdött, hogy gondját viseli, úgyhogy belementem, még akkor is, ha úgy ismertem, mint a rossz pénzt. Megesküdött, hogy Pickle kényelme lesz az első és a legfontosabb számára, amíg távol leszek. Még azzal is ugratott, hogy húsillatú gyertyát fog égetni, csak hogy otthon érezze magát.

Abban maradtunk, hogy az elutazásom előtti este átviszem hozzá Pickle-t, de mire sor került erre, Duncan úgy elfelejtette az egész tervet, mintha soha nem is létezett volna. Inkább úgy döntött, hogy vendégül lát „néhány jó havert”, és a lakótársa, Jake lesz a mixer. Jake nagyon kreatív srác, kitalált egy „Lambada” nevű italt, amit házi készítésű pálinkából kevert, és megesküdött rá, hogy már az illata is szexuálisan vonzóvá tesz bárkit.

Hirtelen száz ember zsúfolódott be egy hűtőszekrény méretű lakásba. És az egyikük én voltam.

A legrosszabb az egészben nem is az volt, hogy Duncan folyton ezt csinálta. Hanem az, hogy folyton bedőltem neki. És most az érzelmileg sérült kiskutyámnak kellett emiatt szenvednie.

Duncan, szokásához híven, pont most tűnt el.

Átverekedtem magam a tömegen, hogy eljussak a szobájába, ami üres volt. Mármint nem úgy volt üres – koszos bokszerek hevertek szanaszét a padlón, háromhetes kínai kajás dobozok bűzölögtek, bikinis lányokat ábrázoló poszterek lógtak a falon, csak éppen Duncan nem volt sehol. A sarokban, a lomtalanításkor megmentett heverőn halomban állt a szennyes, a kupac magasabb volt, mint én. Egy karácsony óta ottfelejtett égősor lógott szomorúan egy szögről, és úgy villódzott, mintha Vegasban lettünk volna.

Átverekedtem magam a bevetetlen ágyhoz, letettem Pickle hordozóját, és odahajoltam, hogy megnézzem, hogy van szegény állat. A felső ajka fennakadt a fogain. A füle lógott. Sértetten nézett rám.

– Nem szeretnél itt maradni, ugye? – kérdeztem tőle.

Meglepetésemre egy hang szólalt meg mögöttem.

– Engem nem zavar.

Jake volt az. A társbérlő, a mixer, és Duncan legjobb barátja tizedikes koruk óta. De egy percbe telt, mire felismertem, és nem csak azért, mert a sarokban állt, és kívül esett a látószögemen. Azért is, mert most teljesen másképp nézett ki – gyökeresen megváltozott –, mint amikor utoljára láttam. Mikor is volt az? Gőzöm sem volt róla. Elég hosszú idő telt el ahhoz, hogy legalább harminc centivel magasabb legyen, és minden férfias helyen, a vállain és a karjain izmokat növesszen, továbbá elöl tüskésre nyírt haja is sokat javított a megjelenésén. Természetesen tudtam, hogy ő az, persze – de annyira nem hasonlított arra a személyre, aki nagy ritkán eszembe jutott, hogy muszáj volt megkérdeznem:

– Jake?

Felemelte a kezét.

– Szia, Helen!

– Csak nem hátul bujkáltál?

– Nem bujkáltam – mondta homlokát ráncolva. – A kuckómban voltam.

– A kuckódban?

– Igen – mondta, és megfordult, hogy a háta mögé mutasson. – Átalakítottuk a szekrényt. Videójátékok, zene. Bár én leginkább olvasásra használom.

– Te és Duncan kialakítottatok egy kuckót?

– Nagyon király. Olyan, mint egy űrhajóban. Meg akarod nézni?

Rápillantottam: ez most komoly? Soha nem bírtam ezt a kölyköt. Minden, ami megőrjített Duncanben, Jake-ben még rosszabb volt. Miután összehaverkodtak, Duncan fele annyit mosogatott, fele annyit tanult, és kétszer annyi füvet szívott, mint előtte. Reméltem, hogy megszakad köztük a kapcsolat, amikor egyetemre mennek, de ehelyett lakótársak lettek. Négy évig. Most, hogy végeztek – bár Duncan még nem diplomázott le –, még mindig ilyen idióta módon éltek.

Duncannek nyilvánvalóan nem volt ideje elvégezni az egyetemet, arra azonban volt, hogy űrhajós kuckót építsen. Nem, nem akartam megnézni. Nincs az a pénz.

Jake úgy bámult rám, ahogy mindig is szokott, amikor egy szobában voltunk: a szája kicsit nyitva, mintha nemcsak rám nézne, hanem valahogy megcsodálna engem. Bárki mástól ez megtiszteltetésnek számítana.

Végül muszáj volt mondanom valamit.

– Hol van a lófarkad? Levágattad?

Bólintott.

– Aha – mondta. – Felkaptam egy nagy ollót, és levágtam. Duncan egy bögrében tartja a polcon, és azt mondja, hogy ez a háziállatunk.

Rövid csend, miközben Jake tovább bólogatott.

– A diploma miatt? – kérdeztem végül.

– Nem – felelte fejét rázva. – Még elsőéves voltam.

Ez felkeltette a figyelmemet.

– Elsős korod óta rövid a hajad? Azóta nem is találkoztunk?

– Ó, dehogynem. Egy csomószor.

Nem is emlékeztem, mikor láttam utoljára. Biztosan nem tűnt fel, hogy levágatta azt a borzalmas haját, és Speed Racer stílusra váltott. Talán vannak olyan emberek, akikről él a fejünkben valamilyen kép, és mindig azt látjuk, bármilyen legyen is a valóság.

– Talán a szemüveg miatt van – próbálkozott.

A homlokomat ráncoltam.

– Új a szemüvegem – mondta, és megkocogtatta. – Azelőtt nem hordtam szemüveget.

– Ó! – mondtam. – Így már értem.

Kezdtem rájönni – és valószínűleg ő is –, hogy még sosem néztem meg úgy igazán. Ha most azzal jönne, hogy mindig is olyan szemkötőt hordott, mint a kalózok, nem tudnék vitába szállni vele.

– Jól áll – mondtam.

– Olyan, mintha a Nixon-kormány tagja lennék – mondta. – Duncan elnevezett Apollo Tizenháromnak.

Hát így állunk. Hajvágás, hipszter szemüveg és mindenféle izmok növesztése. A három mégiscsak mágikus szám.

– Hát – mondtam, és félrenéztem. – Ezerszer jobban nézel ki.

– Köszi.

Újabb szünet.

– Duncant keresed? – kérdezte hirtelen Jake.

– Igen! – feleltem, és hirtelen beugrott, hogy tulajdonképpen nagyon dühös vagyok. – Kutyaszitterkednie kellene.

– Az ott bent egy kutya? – belenézett a hordozóba.

Pickle felmordult.

A zene mintha még hangosabban üvöltött volna kint.

– Úgy beszéltük meg, hogy ma este áthozom – mondtam. – Arról nem volt szó, hogy Duncan a Vad csajok stábját látja vendégül.

Jake bocsánatkérően fintorgott.

– Valószínűleg elfelejtette.

– Naná, hogy elfelejtette – mondtam. – Végtére is Duncanről van szó. És most pont ezért megyek el. De először is szeretném mélységes hálámat kifejezni neki, amiért cserben hagyott. Már megint.

Jake bólintott, mintha tényleg értette volna.

– Ígérgetni nagyon tud, de ebben ki is merül a tudománya.

Megcsóváltam a fejem a saját ostobaságom miatt.

– Nem kellett volna belemennem.

– Azért ez nem ilyen egyszerű – mondta Jake. – Tényleg komolyan gondolja, amikor megígér valamit. Csak meg kell tanulnod nemet mondani. Én magamra is tetováltattam: MINDIG MONDJ NEMET DUNCANNEK.

Hátrabillentettem a fejem.

– Ez most komoly?

Úgy mosolygott, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Dehogyis. Csak vicceltem.

Sóhajtottam.

Pickle hirtelen ugatni kezdett – hangosan, újra és újra.

– Nem tudod, merre van Duncan? – kérdeztem.

Bólintott.

– Az én szobámban. Ezért vagyok itt.

Megráztam a fejem.

– Miért nincs egyikőtök sem a buliban? Nem a ti bulitok?

– Hm – mondta Jake, és a plafonra emelte a tekintetét, mintha gondolkodna. – Az a helyzet, hogy éppen egy remek könyvnek a közepén tartok, úgyhogy most egy kis italszünetet tartok, mert kíváncsi vagyok, mi fog történni… de abban biztos vagyok, hogy Duncannek szerencséje lesz.

A fejemhez kaptam.

– Mondd, hogy megint csak viccelsz!

– Nem – mondta. – Szexűzetésben vagyok.

Leengedtem a kezem, és ránéztem.

– Amikor ki vagy rúgva a szobádból – magyarázta –, mert valaki éppen ott szexel.

– Tudom, mit jelent a szexűzetés – feleltem. – Már akkor is használták ezt a szót, amikor én voltam egyetemista.

Jake helyeslően bólintott.

– De miért pont a te szobádban van? – kérdeztem.

Jake úgy mutatott körbe, mintha nyilvánvaló lenne.

– Ide nem lehet csajokat behozni.

Gyorsan végigfuttattam a tekintetemet a bikinis posztereken.

– De a tiéd rendben van?

Megvonta a vállát.

– Az én mocsokszintem alacsonyabb.

Újra felsóhajtottam. Nagyon kevés olyan dolgot tudott Duncan csinálni, amit nem szívesen zavarnék meg, és a „szerencséje lesz” is ezek közé tartozott.

– Átadnál neki egy üzenetet a nevemben? – kérdeztem.

– Szívesen – mondta Jake. – Bármit.

– Mondd meg neki, hogy egy idióta, és megcsókolhatja a seggemet!

Jake bólintott, mintha épp most vésné jól az emlékezetébe.

– Értettem.

– Ne felejtsd el – mondtam, miközben lehajoltam Pickle hordozójáért.

A szívére tette a kezét.

– Nem fogom elfelejteni – mondta. – Különösen azt a részt nem, amit a seggedről mondtál.

Most flörtöl velem? Tíz évvel fiatalabb nálam! Az ilyen pimasz viselkedést egy jeges tekintettel kell megtorolni. De annak tiszteletére, hogy levágta azt a zsíros lófarkat, eltekintettem tőle.

Már az ajtóban voltam, amikor mondott valamit, ami megállásra késztetett.

– Egyébként kösz a fuvart.

Visszafordultam, a kezemet még mindig a kilincsen tartottam.

– Miféle fuvart?

Jake egy pillanatra zavartnak tűnt, aztán a homlokát ráncolta.

– A fuvart… holnap…

– Sajnálom – mondtam. – Holnap elutazom a városból, úgyhogy nem tudlak elvinni sehova.

Nem mintha egyébként is elvittem volna valahová. Mégis mit képzel?

– Tudom – mondta. – Wyomingba mész túrázni. Egy túlélőtanfolyamra.

– Pontosan – feleltem, és meg is lepődtem, hogy Duncan képes volt ennyi információt pontosan átadni.

– Holnap én is Wyomingba megyek. Túrázni fogok…

És ekkor már rettegtem, mert tudtam, mit fog mondani.

– …ugyanazon a túlélőtúrán.

Letettem Pickle-t.

– Bocs, ezt nem értem. Most mi van?

– Ugyanoda megyünk – mondta, mintha teljesen egyértelmű lenne. – Duncan azt mondta, biztosan szívesen elviszel.

Ennek végképp nem volt semmi értelme. Miért menne ez a Jake nevű kölyök ugyanarra az útra, mint én? Hogy engedhette meg az univerzum, hogy ez egyáltalán megtörténjen? Ez olyan dolog, amit magamnak csinálok, teljesen egyedül. A Back Country Survival Company túrájára megyek. A BCSC túlélőtúrái híresen kemény, kimerítő és néha életveszélyes vállalkozások. Óriási dolog ez nekem. Spirituális utazásnak szántam, amely jelzi, hogy túl vagyok a legrosszabb évemen – vagy hat évemen. Duncan dilis haverja semmiképpen nem jöhet. Őt nem hívta senki.

– De ezt egyedül akarom megcsinálni – közöltem határozottan, abban a kioktató hangnemben, amit az elsős diákjaimmal használok.

– Hát – mondta –, tekintve, hogy tizenkét résztvevő lesz, plusz az oktató, nem annyira leszel egyedül.

Akkor nem első osztályos.

– Úgy értem az egyedült, hogy egymagamban, önállóan.

– Egymagadban tizenegy másik emberrel – erősítette meg. – És persze velem.

Ez őrültség.

– Hogy jöhetsz el a túrámra?

– Tulajdonképpen te jössz el az én túrámra – mondta. – Duncan is csak azért tud róla, mert én is megyek.

Duncan. Ez az egész az ő hibája. Már megint. Mint mindig.

– De sosem említett téged – mondtam.

– Amikor jelentkeztél, azt hittem, hogy nem tudok elmenni. De most már tudok. – Vállat vont, és roppant elégedettnek tűnt.

Nem ez volt a terv. Az elmúlt hat hónapban úgy képzeltem, kocsival elmegyek Wyomingba, és bátor kalandot élek át egy csapat vadidegen emberrel, ami nemcsak az életemet, hanem az egész személyiségemet is teljesen megváltoztatja. A terv az volt, hogy egyedül vágok neki a világnak, meghódítom, és erősebb, keményebb királylányként térek haza. A tervben rajtam kívül senki más nem szerepelt – különösen nem Jake.

Bocsánatkérő arcot vágtam.

– Nagyon sajnálom – mondtam, mintha ezzel minden el lenne intézve –, de a nagymamámat is meg kell látogatnom.

– GiGi nagyit? Szeret engem.

– Az ki van zárva – mondtam.

GiGi nagyi senkit sem szeret, csak engem. És Duncant néha.

– Pedig így van. Esküszöm. Hívd csak fel!

– Dehogy hívom! Ezer dolgom van. Útközben hazafelé egy barmicvóra kell mennem a régi barátaimhoz.

Bólintott.

– A gimis pasid és a legjobb barátnőd fia, ugye? Miért kéne elmenned?

Nem kaptam levegőt. Ez a kölyök túl sokat tud az életemről.

– Azért megyek – jelentettem ki –, mert most már barátok vagyunk a Facebookon, meghívtak, és különben sem egészséges dolog haragot tartani.

– Barátok vagytok a Facebookon?

– Persze. Azt az apróságot leszámítva, hogy soha, de soha nem megyek fel a Facebookra – pislogtam. – Honnan tudsz te erről egyáltalán?

– Duncan mesélte – mondta egy vállrándítás kíséretében. – De semmi gond. Nem kell visszahoznod. Csak odafelé kell a fuvar.

– Nem jössz vissza? – kérdeztem.

– Majd valamikor visszajövök – mondta. – Előbb azonban vár Baja. A BCSC-túra befejezése után négy nappal repülök oda Denverből.

Egy pillanatra elhallgatott. Talán arra számított, hogy megkérdezem, mit csinál ott. De nem tettem.

– Megcsíptem egy asszisztensi állást egy bálnákkal kapcsolatos kutatásban – folytatta.

Bámultam rá.

– Kis halászhajókkal fogunk kievezni a szaporodóhelyükre, és azt tanulmányozzuk, hogyan lépnek kapcsolatba az emberekkel.

Győzött a kíváncsiságom.

– Miért?

– Mert ez olyan lenyűgöző dolog.

– Tényleg?

– Hogyne. A bálnák önként úsznak fel a hajókhoz. Az emberek megsimogatják őket.

– Miért?

Úgy ráncolta a homlokát, mintha valami képtelen dolgot kérdeztem volna. Mintha értenem kellene hozzá. Ami gyakorlatilag igaz is volt. Miért simogatnék meg egy bálnát? Mert az akarja, hogy simogasd meg.

– Ez óriási – jelentette ki. – Az emberek sírnak. A bálnák elkezdenek énekelni.

– Énekelni?

– Azt mondják, ha egyszer hallod őket, többé nem leszel ugyanaz az ember.

– Nem értem, mi olyan különleges abban, ha megsimogatsz egy bálnát.

Rám bámult.

– Dehogynem érted.

– Nem, tényleg nem értem.

Egymásra meredtünk.

Egy perc múlva úgy folytatta, mintha az a fura beszélgetés a bálnákról valahogy elsimította volna a Wyomingba való utazás kérdését.

– Szóval csak az odaútról van szó. Észre sem fogod venni, hogy ott vagyok. Akár a hátsó ülésre is ülhetek, ha akarod. Vagy a tetőcsomagtartóra is felcsatolhatsz. Arra is gondoltam, hogy készítek egy zenei válogatást, de aztán úgy döntöttem, hogy „Kizárt dolog, haver, megvan a saját zenéje”, úgyhogy inkább nem zavarlak, nem szólok egy mukkot sem, és azt hallgatunk, amit csak akarsz. Még akár Carly Simont is, ha neked úgy tetszik…

– Nem! – már szinte kiabáltam. Egyre jobban eluralkodott rajtam a pánik. Az én életemről volt szó, de mintha a fejem fölött akarnának dönteni róla. Már megint. – Nézd, nem tudom, mit mondott vagy ígért neked Duncan, de sajnálom, nem tudlak elvinni. Menj el máskor!

– De már nem tudok módosítani, nem kapom vissza a pénzt.

Ezt persze én is tudtam.

– Akkor menj busszal! Vagy valami mással.

Jake az arcomat vizsgálta.

– Hát jól van – mondta. – Semmi gond.

Kifújtam az addig visszatartott levegőt.

– Szuper! Akkor találkozunk Wyomingban. – Lehajoltam, hogy felvegyem Pickle hordozóját.

– Azt leszámítva… – tette hozzá.

Üres kézzel egyenesedtem fel.

– Mit leszámítva?

– Azt, hogy eléggé pénzszűkében vagyok – mondta. – Nem hiszem, hogy futja buszjegyre.

Lehunytam a szemem.

– Kevés a pénzed?

Megvonta a vállát.

– Kicsit túlköltekeztem, amikor a kuckót kialakítottuk.

A kuckóra pillantottam, mintha megerősítést várnék tőle. Aztán visszanéztem rá.

– Ez komoly? És a szüleid? – kérdeztem.

– Szülőm – javított ki. – Csak az apám.

– Ő nem tud kisegíteni?

– Texasban van – felelte, és megvonta a vállát, mintha a Marson lenne. – És különben sem tud arról, hogy elutazom.

Csípőre tettem a kezem, és megpróbáltam valamit kitalálni. Bármit. Lent a bokámnál Pickle nyöszörgött.

– Ne aggódj! – mondta. – Látom, hogy nem megy. Majd stoppolok.

– Dehogy stoppolsz – mondtam.

– Nem gond, már csináltam korábban is…

– Akkor sem stoppolsz – mondtam a tanárhangomon, és egy másodpercig úgy éreztem, győztem… mielőtt rájöttem, hogy épp az ellenkezője igaz.

– Hát jó – mondta vállat vonva. – Akkor veled megyek. – Aztán felvillantott egy félmosolyt, és nem tudtam nem észrevenni azt a veszélyes gödröcskét. – Ha már annyira ragaszkodsz hozzá.

2. fejezet

*

Boston és Evanston között nagyjából ezerhatszáz kilométer a távolság. Egy nap alatt is megtehető az út, de nagyon fárasztó. A Google szerint tizenöt órás út.

Ezért akartam korán elindulni, még napfelkelte előtt. Ezért akartam Pickle-t előző este Duncanhez vinni. Ha elég gyorsan hazaérek, még meglátogathatom a nagymamámat is. A nagymamámat, aki felnevelt minket Duncannel, miután anyánk nem mutatott túl sok érdeklődést irántunk. A világ legjobb nagyija volt, kontyba kötött haját pálcikával fogta össze, és egyszerűen imádtam.

Viszont így várnom kellett, hogy kinyisson az állatorvos, hogy beadhassam Pickle-t a kutyapanzióba.

Pickle nem sok mindennek örült, de ha az állatorvosról volt szó, mindig öngyilkos hangulatba került. Miközben tettetett vidámsággal elbúcsúztam tőle, úgy éreztem, elönt a bűntudat, és azon tűnődtem, hogy talán mégis Duncannél kellett volna hagynom. De ezt nem tehettem. Az a kutya nem is sejtette, mekkora szerencséje van: ha Duncannél hagyom, valószínűleg hetek múlva egy kiszáradt szőrgombóc fogadott volna, és az öcsém bűntudatosan vakargatta volna a fejét, mondván: Úgy éreztem, nagyon elcsendesedett.

Miután leadtam a kutyust, visszasétáltam a Subarumhoz, és akkor vettem észre, hogy a nagy kapkodásban sikerült úgy megállnom, hogy a kocsi egyik kereke fennakadt a járdaszegélyen. Akkor fel sem tűnt, de most, hogy kiléptem az épületből, az első dolog, ami szemet szúrt, a csálén leparkolt autóm volt. A második dolog, amit megláttam, Jake volt, aki ott állt közvetlenül a kocsi mellett, egy Starbucks kávéval a kezében.

– Ügyesen leparkoltál – jegyezte meg átnyújtva a kávét.

– Te meg mi a csudát keresel itt? – kérdeztem.

– Gondoltam, megspórolom neked a fáradságot, hogy értem gyere.

– Mi lett volna, ha elkerüljük egymást?

– Az pont az ellenkezője lett volna annak, hogy megkíméljelek a bajtól – vallotta be. – De szerencsére nem ez történt.

Alaposan végigmértem: ébredés utáni kócos haj, öv nélküli oldalzsebes nadrág és meglepően testre simuló, SNOOPY feliratú póló. Hátizsákja az autó mellett hevert.

– Aggódtál, hogy nélküled megyek el? – kérdeztem.

Erre elmosolyodott.

– Naná! – mondta.

– Megfordult a fejemben – mondtam.

Kotorászott a hátizsákjában, és elővett egy könyvet, amelynek borítóján egy bálna volt.

– Egész úton olvasni fogok – ígérte. – Észre sem fogod venni, hogy itt vagyok.

Vetettem rá egy pillantást.

– Igen, az biztos.

– Készen állunk?

– Nem igazán – feleltem, de azért kinyitottam az ajtót. Néztem, ahogy a hátizsákját betuszkolja a csomagtartóba, és közben azon tűnődtem, honnan tudta, hol talál meg, de aztán eszembe jutott Pickle csomagja, amit Duncannek raktam össze, benne az állatorvosi rendelő címével.

– Duncan megmutatta neked a csomagot – mondtam.

Jake bólintott, és lecsapta a csomagtartó fedelét.

– Nagyon alapos vagy.

Az voltam. Lehet, hogy egy kicsit túlzásba is vittem. Magyarázó levelek az állatorvosnak. Magyarázó levelek Duncannek. Túl sok információ, amire senkinek sem volt szüksége. Egy pillanatra elszégyelltem magam, ami dühre váltott Duncan miatt, aki rákényszerített erre.

– Ha Duncanről van szó, az vagyok.

– Akarod, hogy vezessek?

– Nem.

Nem, nem akartam, hogy ő vezessen. Ha rajtam múlott volna, akkor a poggyászával együtt a hátsó ülésre lenne becsomagolva, én pedig elöl ülhetnék, egyedül az összes zenével, amit az útra válogattam össze: Joni Mitchell, Nina Simone, Indigo Girls. Úgy terveztem, hogy nyugatra menet teli torokból énekelek mindenkivel, Annie Lennoxtól James Brownig, minden emberi érzelmet kikiabálva magamból. És aztán mire Wyomingba érek, remélhetőleg minden érzéssel végezni fogok.

Persze Jake előtt nem fogok teli torokból énekelni. Ilyet nem csinálhat az ember idegenek előtt. De a tesónk barátja előtt sem. Rápillantottam. Nem úgy terveztem, hogy ezerhatszáz kilométert vezetek teljes csendben, mert nem énekelhetek, miközben ez a kölyök videójátékokat játszik a telefonján.

De hát ez van. Az élet sosem pontosan azt adja, amit akarunk. Ez semmit sem változtatott azon a tényen, hogy ideje volt indulni. Becsatoltuk a biztonsági öveket, és elindultam.

– Szóval – mondtam, ahogy besoroltam a mellettünk elsuhanó autók áradatába – ezerhatszáz kilométer innen Evanstonig.

– Ezer meg hatszáz?

– Nagyjából – bólintottam. – A Google szerint tizenöt órát és huszonkét percet fogunk autózni – folytattam a műszerfalon lévő órára pillantva –, és most már tizenegy perccel múlt kilenc, szóval Duncannek köszönhetően nem érünk oda vacsorára. A nagyihoz körülbelül…

– Éjfél után érkezünk meg – fejezte be a mondatot.

– Pontosan – mondtam, és felsóhajtottam. Azon törtem a fejem, hogy felhívjam-e, és szóljak GiGi nagyinak, hogy ne várjon meg. Éjjeli bagoly volt, de nem a szó szoros értelmében.

– Fogadok, hogy simán odaérünk vacsorára – mondta Jake. – Késői vacsora lesz, gondolom.

Láttam, hogy számol.

– A Google azt feltételezi, hogy kilencven kilométeres sebességgel megyünk, de ha beletaposol, mehetünk százharminccal vagy száznegyvennel is.

– Száztízzel – javítottam ki. – Vagy amennyit a sebességhatár megenged.

– Jó – mondta, és még mindig számolt. – Te betartod a sebességkorlátozást, én meg majd odalépek a gázra, hogy elérjük a százharmincas átlagot. – Hátrafordult, és megnézte, mi van a hátsó ülésen. – Hát igen. Duncan megjósolta, hogy egy hűtőtáskányi harapnivalót pakolsz be.

Úgy éreztem, mintha csak ugratna, de nem voltam benne biztos.

– Úgyhogy – folytatta – nem kell megállnunk az étkezések miatt, amivel időt spórolunk. – Hátrahajtotta a fejét, a mennyezetet bámulta, miközben számolgatott. – Ezer… és hatszáz… osztva százharminccal… nagyjából tizenkét óra. Kábé. De még kevesebb, ha üvegekbe pisilünk.

– A lányok nem tudnak üvegbe pisilni – jegyeztem meg.

Rám nézett.

– Lefogadom, hogy te tudsz. Mi lenne, ha megpróbálnád?

Most hízeleg vagy sérteget? Megráztam a fejem.

– Itt húzom meg a határt – mondtam. – Az üvegbe pisilésnél.

Bólintott, amit úgy értelmeztem, hogy megadja magát.

– Valószínűleg a legjobb helyen.

– De a terv többi része – egy apró vállrándítással jeleztem, hogy tényleg így van – tetszik.

Elégedettnek tűnt.

– Köszi.

Szóval úgy gondolta, hogy minden csak elhatározás kérdése. Hozott nekem egy kapucsínót. Még arra is hajlandó, hogy üvegbe pisiljen, csak hogy időben odaérjünk a nagyihoz. Emellett be kellett vallanom, hogy a reggeli napsütés teljesen feldobott. Talán mégsem lesz olyan rossz az út. Felemeltem a kávéspoharat és belekortyoltam, amikor úgy döntött, hogy folytatja a beszélgetést.

– Szóval milyen az élet a faszfej exférjed nélkül? – kérdezte.

Válaszképpen félrenyeltem a kávét, mire olyan hevesen fuldokolni kezdtem, hogy Jake-nek az egyik kezébe kellett fognia a kávéspoharamat, a másikkal pedig meg kellett markolnia a kormányt.

– Bocsánat – mondta, amikor visszavettem tőle az irányítást. – Gondolom, érzékeny témára tapintottam.

– Nem – feleltem határozottan, könnyes szememet törölgetve. – Ez nem érzékeny téma.

Ezzel a megjegyzésemmel, hogy alátámasszam az álláspontomat, egy másik kedvenc tanárhangomat használtam – Mary Poppins hangját. Ez azt sugallta, hogy minden problémának van egy megoldása, hogy a világ alapvetően tökéletes, megnyugtató és kellemes érzéssel töltheti el az embert, és ha gondosan tartjuk magunkat a cukormázas hangulathoz, akkor egyszer még London felett is röpülhetünk az ernyőnk szárába kapaszkodva.

Mary Poppins hangja volt az egyetlen, amit a kudarcba fulladt házasságomról való beszélgetéseknél használtam, és kihúztam magam az ülésben, hogy tökéletesen előadhassam.

– A fickó, akihez véletlenül hozzámentem – folytattam olyannyira Julie Andrewst utánozva, hogy majdnem tökéletes brit akcentussal beszéltem –, később szörnyű alkoholistává vált. Amikor a problémája kezdett hatással lenni a házasságunkra, többször is megadtam neki a lehetőséget, hogy összekapja magát. Sajnos egyszerűen nem tudta kezelni.

Végül sikeresen kortyoltam egyet a kávémból, mintha azt sugallnám: Vége a történetnek! Ennyi volt! És most hadd kortyolgassam nyugodtan ezt a finom forró italt.

– Úgyhogy elváltál tőle – állapította meg Jake.

– Elváltam tőle – erősítettem meg. Azt már nem tettem hozzá: Miután a terhességem tizenharmadik hetében elvesztettem az első babánkat. És ő nem volt sehol.

– Egy évvel ezelőtt – tette hozzá, mintha azt akarta volna mondani, hogy minden apró részletet tud már.

– Egy évvel ezelőtt – erősítettem meg. Szinte napra pontosan. És most már jól voltam. Fogjuk rá.

– És hogy megy azóta? – kérdezte.

– Mi hogy megy?

– A szingliség.

– Jól – feleltem. – Remekül.

Bár aligha találtam imádni valónak a „szingliséget”. Egész egyszerűen egyedül voltam.

– Jól vagy? – Homlokráncolva nézett rám.

– Mindig jól vagyok – mondtam.

– Olyan nincs, hogy valaki mindig jól van.

– Én igen – jelentettem ki.

Ez a beszélgetés sehová sem vezet. Természetesen nem voltam jól – nem „mindig” vagy mostanában „gyakran”. De még ha szerettem volna is beszélni arról, hogy milyen végtelenül összetörtnek éreztem magam ebben az évben – amit rohadtul nem akartam –, Jake, a mixer, a „tiltott szerelmi bájital” feltalálója lenne az utolsó ember, akihez fordulnék.

Éreztem, ahogy a tekintete végigvándorol az arcomon.

Még jobban kihúztam magam. A szememet az útra szegeztem. Magam elé képzeltem Julie Andrews állkapcsának szögét, és az enyémet is megpróbáltam pontosan úgy felemelni.

– Rendben van – mondta végül nem meggyőzve, de hajlandó volt ejteni a témát. – Ha te mondod.

– Én mondom – feleltem.

– Mert az is megfordult a fejemben, hogy esetleg öngyilkos akarsz lenni.

Köhögtem egyet.

– Hogy én öngyilkos?

– Mi másért döntöttél volna úgy, hogy beiratkozol egy BCSC-tanfolyamra?

Megráztam a fejem.

– Nem is tudom. Valószínűleg ugyanazért, mint te.

– Nem hiszem, hogy arra gondoltál, amire én – mondta, mintha már a puszta gondolat is nevetségesnek tűnt volna.

Figyelmen kívül hagytam.

– Kihívást akarok. Valami igazán nehéz dolgot akarok csinálni. Szeretnék túllépni a korlátaimon.

– Vagy egyszerűen csak meg akarod ölni magad.

Ránéztem.

– Nem akarom megölni magam.

– Emberek halnak meg ezeken a túrákon.

– Nem, nem halnak meg.

– Egy csomó túlélőtúra közül választhattál volna, de te a legvadabbat, a legvakmerőbbet, a legveszélyesebbet választottad. Miért?

– Duncan javasolta – mondtam.

– Duncan javasolt egy kurzust. Nem kimondottan ezt.

– Mutatott egy prospektust.

– Sosem csinálsz semmit, amit Duncan javasol. – Jake megrázta a fejét. – Miért éppen most akarod elkezdeni?

Ez igaz volt. De az a tény, hogy Duncan javasolta, mellékes. Az ötlet azután érlelődött meg bennem, hogy a People magazinban rábukkantam egy történetre, ami arról szólt, hogy egy pasi elveszítette a fél lábát Afganisztánban, és azzal hozta vissza magát az életbe, hogy teljesítette ezt a túrát. Egy lábbal! Sikerült neki – és olyan jól végigcsinálta, hogy kiérdemelte az egyik „oklevelet”, amit a három legjobb résztvevőnek adnak. Napokon keresztül ez a cikk járt a fejemben: „Elveszett voltam – mondta a fickó –, de odakint megtaláltam magam.”

Én is elveszett vagyok? Gyakorlatilag nem. De elvesztettem valamit, amiről még csak nem is tudtam beszélni – és túl sokáig voltam nélküle. Talán éppen Wyoming vadonjában vár rám? Valószínűleg nem. De valahol el kell kezdenem.

Nyilván Duncan is úgy gondolta, hogy sosem csinálok semmit, amit javasol. Amikor elmondtam neki, hogy jelentkeztem, hitetlenkedett, és próbált lebeszélni róla, azt állítva, hogy az ilyen kurzus nem nekem való. Szerinte egyrészt eléggé extrém és kicsit hamis.

A legjobbak tudják, mit csinálnak, és megszervezik a saját utazásaikat. A BCSC azoknak szól, akik csak látszólag akarnak kalandot. Nem akarják megismerni a terepet, nem akarnak megfelelő felszerelést vásárolni, és nem akarják valójában megtanulni, mit csinálnak – egyszerűen csak jelentkezni akarnak, és megcsinálni. Ez nemcsak merész embereket vonz, hanem lusta merész embereket.

Jake-re pillantottam.

– Te is jelentkeztél rá.

– Hároméves korom óta minden évben elmegyek apámmal kempingezni. Rengeteg tapasztalatom van. Ráadásul összeszedett is vagyok.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy én nem vagyok összeszedett?

Félrebillentette a fejét. Igen. Ezt akarta mondani. És nem is tévedett nagyot.

– Kempingeztem már – jelentettem ki végül.

– Mikor? – kérdezte.

– Amikor Coloradóba mentünk autóval a gimis pasimmal.

– Az nem kempingezés. Az csak egy pizsiparti volt. Lefogadom, hogy mogyoróvajas szendvicset ettél mályvacukorral.

– Nem is igaz! – mondtam felháborodottan. – Marhahúst ettünk. És Oreót.

– A lényeg az – folytatta Jake –, hogy ez meghaladja a képességeidet.

– Elfogadták a jelentkezésemet. Bevettek.

– Azért, mert nem érdekli őket, ha meghalsz.

Az igazság az, hogy több ember is meghalt – vagy legalábbis megsérült – az utazások során, amiket ezzel a társasággal tettek. Duncan ráguglizott, remélve, hogy meggyőzhet arról, hogy inkább az Outward Bound valamelyik túráját válasszam – vagy valami más, normálisabb és értelmesebb dolgot. De én nem akartam semmi normálisat és észszerűt csinálni. Őrült és esztelen dolgokra vágytam. Mindenkit meg akartam lepni, magamat is beleértve. A saját, egyszemélyes erődemonstrációm.

– Teljesen kicserélődött a vezetés – mondtam.

– Szerintem szeretik, ha emberek halnak meg – mondta Jake. – Ezek a fickók meghódították a dilinyós kemény csávókat, és a halálos fenyegetés növeli vonzerejüket az őrült emberek szemében.

Én is ilyen lennék? Lehet.

Aláírtam körülbelül ötven lemondó nyilatkozatot, amiben kijelentem, hogy a BCSC-t nem terheli semmilyen felelősség a lehetséges életveszélyes helyzetekért, amivel a terepen találkozhatok, beleértve a medvetámadást, lavinát, hipotermiát és „halálos hasmenést”.

Semmi sem tetszett volna nekem ebben a túrában. A BCSC hírhedt arról, hogy a legmeredekebb lejtőkön, a legkövesebb ösvényeken halad, és a legtávolabbi helyek felfedezésétől sem riad vissza. Írd be a Google-be a „BCSC” szót, és máris egymást követik a törött kulcscsontokról, sziklaomlásokról, medvetámadásokról, eltűnt túrázókról és hipotermiáról szóló cikkek. Így váltak az őrültek, az izgalomra vágyók és olyan emberek védőszentjévé, akiknek már nincs vesztenivalójuk. Ami, mondanom sem kell, nem én vagyok. Első osztályos tanítónő vagyok, az ég szerelmére!

Volt Jake hangjában valami.

– Miért kérdezgetsz erről? Ennek semmi köze hozzád.

– Hát – mondta –, valahogy mégiscsak van. Ha már egyszer itt vagyok.

– Nem hívtalak!

Becsukta a száját, és félrenézett.

– Szerzek egy oklevelet – jelentettem ki.

– Azt hiszed, hogy bekerülhetsz a legjobb három közé ezen a túrán? – kérdezte olyan hangon, mintha azt mondaná: „Ugyan már!”

– Igen.

– Hát én nem. Szerintem már annak is örülhetsz, ha túléled.

– Csak azért mondod ezt, mert a régi énemre gondolsz. Ez itt – a fejemre koppintottam – a régi énem. Az az én, akivé válni fogok, teljesen más személy lesz. Vele nem mernél lekezelően bánni. Kikaparná a szemedet, és megetetné a kutyájával.

– Alig várom, hogy találkozzak vele.

– Tönkre fogja tenni az életedet, öregem.

– Abban egy pillanatig sem kételkedem – felelte.

És annak ellenére, hogy a hangjában nyílt gúny bujkált, egy csendesebb, rekedtesebb hang is felbukkant. Olyan hang, ami azt sugallta, hogy talán tényleg azt gondolja, hogy valóban megteszem.

3. fejezet

*

Csendbe burkolózva hagytuk el a várost. Jake a bálnás könyvét olvasta, és hagyta, hogy a vezetésre és a bostoni körforgalmakra koncentráljak, amelyek annyira bonyolultak, hogy a volt férjem, Mike folyton azzal viccelődött, hogy biztosan hörcsögök építették.

A volt férjem. Sokáig tartott, mire megszoktam a „férj” szót, de a „volt férj” még nehezebb volt. Amikor eszembe jutott, a mellkasomban éreztem az ismerős szorítást – mintha az elmúlt idő összes bánata még mindig bennem lenne, és magába szippantana, mint egy belső, intergalaktikus fekete lyuk.

Mike. Miatta vállalkoztam erre az őrült útra, bár ha őszinte akarok lenni, nem előle menekültem, sokkal inkább attól az embertől, akivé a házasságunk után váltam. Annyi nővel találkoztam idén, akik esküdtek rá, hogy a válásuk volt a legjobb dolog, ami történt velük. Itt volt az ideje – sőt már el is múlt –, hogy én is közéjük tartozzam. Valami őrült, merész és elképesztő dologra volt szükségem, bár azt még mindig nem értettem, miért éppen a túlélőtúra mellett döntöttem.

Így utólag visszagondolva, túlságosan szó szerintinek tűnt.

De ezt a gyógymódot választottam, és pokolian igyekeztem, hogy jól csináljam.

Mentálisan felidéztem a kövekező hetek célkitűzéseit tartalmazó listámat. Valójában időt szakítottam arra, hogy leírjam az íróasztalon talált régi papírra. Elővettem a legszebb kézírásomat, és nyomtatott betűkkel a következőket írtam fel: „Lista a vadonbeli tervekről”, ezt pedig követte egy üres négyzetekkel ellátott felsorolás, amiket majd kipipálhatok:

 Mélyebb spirituális kapcsolatot találni a természettel.

 Túllépni a fizikai és érzelmi korlátaimon.

 Főnixként feltámadni a saját hamvaimból.

 Megerősödni.

 Menőnek lenni.

 Legyőzni a vadont.

 Megszerezni azt az átkozott oklevelet.

Nagyon, de nagyon szerettem volna egy oklevelet.

Nagyon, de nagyon szerettem volna olyan ember lenni, aki ki meri mondani, hogy nagyon akarja azt a bizonyítványt anélkül, hogy nevetségessé válna.

Nagyon, nagyon szerettem volna egy papírt, ami végre bizonyítja, hogy rendben vagyok.

Csak jó akartam lenni ebben. És kompetens. És kemény. És végső soron azt is akartam, hogy legyek valaki, aki nem a mostani énem. Belefáradtam abba, hogy katasztrófának érezzem magam. Elegem volt abból, hogy egy eltaposott virág legyek. Menő akartam lenni. Ez azért nem túl sok, ugye?

Miután beregisztráltam a túrára, az első dolgom az volt, hogy összeírjam a céljaimat, és feltúrtam egy csomó tárolódobozt a pincében, mire rátaláltam a tökéletes papírra, amire felírhattam: az egyetemi jegyzetfüzetemre, aminek tetején dombornyomott betűkkel ott virított a H E L E N • C A R P E N T E R felirat. Eddig az volt a legjobb dolog a válásban, hogy visszakaptam a régi nevemet. Találd ki, mi volt Mike vezetékneve! „Dull” – vagyis unalmas. Igaz, hogy az eredeti, régies kiejtés szerint „Dool”-nak mondták, és már a család is felhagyott azzal, hogy állandóan kijavítsa az embereket.

Elképesztő, hogy egy ilyen nevet vettem fel. Simán megtarthattam volna a Carpentert. De Mike ragaszkodott ahhoz, hogy ugyanazt a vezetéknevet viseljük, és azzal érvelt, hogy különben nem éreznénk magunkat igazi családnak. Én pedig tényleg azt akartam, hogy egy család legyünk. De végtére is nem ez az észszerű döntés, amikor új életet kezdünk valakivel?

Megpróbálunk a kedvében járni, és azt reméljük, hogy ő is a kedvünkben jár majd.

Duncan állandóan ugratott a nevem miatt. Legyintettem, de nem tagadhattam, hogy visszalépés volt. A Helen Dull tényleg szörnyű név volt. Próbáltam személyes kihívásként tekinteni rá – be akartam bizonyítani, hogy a név minden tekintetben téved. Végül azonban kudarcot vallottam: a Helen Dull a Helen Carpenter{1} lekicsinyített változata volt. Bár erről aligha a név tehet. Egy puszta névnél sokkal többre van szükség ahhoz, hogy ilyen mélyre süllyedjen az ember.

Számomra mind a lista, mind a papírra írt szavak mélyértelműnek tűntek, annak ellenére, hogy az utolsó pillanatban döntöttem úgy, hogy levágom a nevemet a lap tetejéről a névtelenség érdekében. Nem találtam egyetlen zsebes ruhát sem, ezért az összehajtogatott listát a melltartómban tartottam, élvezve az érzést, ahogy a kemény papír a puha bőrömhöz ér, és volt abban valami pajzánság, hogy a fehérneműmet használom zsebként. És így vágtam neki a vadonnak: hódolattal egykori énem előtt, ugyanakkor egy halállal dacoló szuperhősként is, amelynek bizonyítéka itt hever a C kosaramba gyömöszölve.

Ha egyedül lennék, ahogy elterveztem, akkor most előhúznám a listát – már csak azért is, hogy a szememet pihentessem rajta. De nem voltam egyedül. És valahol Framingham közelében az a személy, aki a magányom legfőbb akadálya volt, befejezte a könyvét, összecsapta, majd úgy döntött, hogy folytatja a beszélgetést.

– Egyébként tetszett, ahogy az előbb rám mosolyogtál – szólalt meg teljesen váratlanul.

Megijesztett a hangja.

– Milyen mosolyról beszélsz?

A mögöttünk lévő város irányába intett.

– Még a városban. Rám mosolyogtál.

– Tényleg? – kérdeztem. – Hidd el, nem állt szándékomban.

– Tudom – felelte. – Pont ettől volt olyan jó.

– Rendben.

– Szerinted kaphatok még egyet? – kérdezte. – Mert az olyan volt, mint a napfény.

Valamit forgat a fejében.

– Csak szólok: többet kellene mosolyognod.

– Mindig mosolygok – feleltem, de nem mosolyogtam. – Folyamatosan mosolygok. Attól a pillanattól kezdve, hogy felébredek, egészen addig, amíg le nem fekszem. Néha már begörcsöl az arcom a sok mosolygástól.

Tudta, hogy viccelek, de nem volt biztos benne, hogy mennyire.

– Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor láttalak mosolyogni – mondta –, beleértve az esküvőd éjszakáját is.

– Persze, mert mindig csak Duncan körül látsz – mondtam. – Ő pedig állandóan felbosszant valamivel.

– Mondhatjuk – értett egyet. – Te vagy a leggonoszabb nővér, akit ismerek.

– Nem is vagyok gonosz – feleltem. – Valójában kedves ember vagyok.

– Ha te mondod.

– Végtére is én mentettem meg Pickle-t, nem? És mindig megadom az elsőbbséget, amikor vezetek. És mindig nagyon hangosan tapsolok a színházban.

– Ez a te verziód a kedvességről? Hogy megtapsolod a színészeket?

– Nem csak ez az egyetlen verzióm.

– Mi a helyzet a Duncanhez való kedvességgel? – kérdezte. – Azt hogy látod?

Hogyan jutottunk el a csendtől idáig?

– Te most kötözködni akarsz velem?

– Nem, csak beszélgetni próbálok.

– Tíz perccel ezelőtt nem beszélgettél – jegyeztem meg.

– Tíz perccel ezelőtt még nem fejeztem be a könyvemet.

Rápillantottam az ölében fekvő csukott könyvre.

– Nincs másik könyved?

– Nincs.

– Szóval most nekem Duncanről kell beszélnem, mert neked nincs mit olvasnod?

– Hosszú az út Evanstonig.

– És te még hosszabbá teszed.

– Csak elég gazdag témának tűnik – mondta.

– Egyáltalán nem az – feleltem. – Inkább elég szegényes téma.

Hátrahajtotta a fejét, mintha mindketten tudnánk, hogy ez nem igaz.

– Azért van, ami a családodban történt?

Megszólalt bennem a riasztó. Vajon tud erről? Rápillantottam.

– Mire gondolsz?

Kis ideig tanulmányozott, mintha nem tudná, hogyan mondja el.

– A tragédiára – jelentette ki végül.

A tragédia. Tehát tud a családi tragédiánkról. Persze, hogy tud. Duncan legjobb barátja.

– Mi van a családi tragédiánk miatt? – kérdeztem.

– Az, hogy nem szereted Duncant.

Ezzel Jake egy tiltott területre tévedt.

– Szeretem Duncant! – csattantam fel. – És nem fogok a családi tragédiánkról beszélgetni veled.

– Miért nem?

– Mert senkivel sem beszélek róla.

– Talán kellene – mondta egy vidám vállrándítással.

Próbáltam nem ingerültnek tűnni.

– Mi vagy te? – kérdeztem. – Pszichológus?

– Nem – felelte Jake. – De ez nem is olyan rossz ötlet. – Egy percig elgondolkodott, aztán folytatta. – Szóval akkor mi a helyzet veletek?

Felnyögtem. „Duncan” és „a Tragédia” között kétségtelenül Duncan a kisebb rossz beszélgetési téma.

– A helyzet az – mondtam –, hogy Duncan csak púp a hátamon.

– Az biztos.

– És az őrületbe kerget. Téged nem bosszant? Azzal, hogy folyton elveszíti a kulcsait? Vagy hogy soha nem érkezik meg időben sehova? Vagy be sem fejezi, amit elkezdett? Vagy nem tartja be az ígéreteit?

– Ezek tényleg nem az erősségei – értett egyet velem Jake. – Ebben igazad van.

– Pedig ti már öt éve a legjobb barátok vagytok.

– Hat éve.

– Miért?

Jake elgondolkodott.

– Mert vannak jó tulajdonságai is.

Természetesen tudtam, hogy van jó tulajdonsága. De most éppen egyet sem tudtam volna mondani.

– Milyen jó tulajdonsága?

– Például kétségkívül ő a legviccesebb srác, akivel valaha is találkoztam.

Elfintorodtam. Duncanben nincs semmi vicces.

– Az ki van zárva – ellenkeztem.

Jake vállat vont.

– Néha úgy megnevettet, hogy az ebéd az orromon jön ki. Egyszer egy hosszú spagettitésztával jártam így.

Elhessegettem ezt a képet, és azon gondolkodtam, mikor nevettetett meg Duncan utoljára.

– Duncan engem soha nem nevettet meg.

– Azért, mert mindig dühös vagy rá.

– Ez nem igaz! Sokszor van az, hogy nem vagyok rá mérges. Legtöbbször nem is haragszom rá.

– Legalábbis akkor, amikor nincs a közeledben.

Most megfogott.

– Jogos.

Elmosolyodott. Megint előbukkantak azok a gödröcskék.

– De úgy tűnik, te nagyon jól kijössz vele – jegyeztem meg, hogy témát váltsak.

Megvonta a vállát.

– Nekem nincs testvérem.

– Tehát Duncant választottad?

– Valójában ő választott engem.

Ezt nem tudtam.

– Provokált engem – folytatta. – Fogadott velem, hogy nem tudok egy pingponglabdát a tornaterem oldalához vágni, és a számmal elkapni.

– És meg tudtad csinálni?

– Persze.

– Így lettetek barátok? Egy fogadás miatt?

Bólintott.

– Bizony. Sosem tudok ellenállni egy kihívásnak. Ráadásul azt is felajánlotta, hogy megtanít zsonglőrködni.

– Nem is tudtam, hogy Duncan tud zsonglőrködni.

– Mert nem is tud. De mire rájöttem, már túl késő volt. Már haverok voltunk.

– Micsoda brománc! – jegyeztem meg kissé cinikusan, csak hogy lássam, ez irritálja-e.

Bólintott.

– A lehető legjobb fajtából.

– És egyébként Duncan jó barát?

– A legjobb. Mindig megvéd engem.

El sem tudtam képzelni, hogy Jake-nek szüksége lenne arra, hogy valaki megvédje.

– Ki ellen?

– Leginkább saját magam ellen – felelte azzal a jellegzetes félmosollyal.

– És te mitől véded meg Duncant?

Jake a homlokát ráncolta.

– A haláltól, gondolom.

Köhintettem.

– A haláltól?

– Ó! – legyintett. – Hát tudod, hajnali háromkor eszébe jut, hogy le akar ugrani a tetőről, és én lebeszélem, hogy talán nem ez a legjobb ötlet. Vagy amikor be akarja dobni a gyufát egy petárdásdobozba, hogy lássuk, mi fog történni. Vagy addig akar belebámulni egy zseblámpába, amíg epilepsziás rohamot nem kap. Meg ilyenek.

– Érdekes – mondtam –, és én mindig azt hittem, hogy ezeket te találtad ki.

– Nem. Ez mind Nagy D. ötlete volt.

– Szóval te vagy a normálisabb.

Elgondolkodott egy pillanatra.

– Ha a meghalásra gondolsz, akkor én vagyok a normálisabb.

– Miért, nem mindig te vagy az?

– Szerintem váltjuk egymást – mondta.

Olyan komoly volt. Annyira figyelmes. Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek gondoltam volna, ha valaha is eszembe jut fantáziálni róla.

– Tehát Duncan halálközeli élményeket hoz a kapcsolatba… – kezdtem.

Jake bólintott.

– Ez a szakterülete.

– És mi a te területed?

Vállat vont.

– Minden más. Lányokkal dumálni. Szvingelni. Harmonizálni. Akcentusokat használni.

– Miért kellene akcentusokat használnod?

– Nem kell. Csak szórakoztató.

Az elmúlt évek során szinte semmit sem tudtam Jake-ről, így meglepetésként ért minden, amit mondott. Tud különböző akcentusokat használni? Tud szvingelni? Beszélgetni tud lányokkal? Ki gondolta volna?

Anélkül, hogy szándékosan kérdezz-felelek üzemmódba váltottam volna, egyik kérdést tettem fel a másik után, mintha a tévében egy beszélgetős műsorban lennénk. Részben azért tettem, hogy eltereljem magamról a figyelmet. De be kell vallanom, hogy hirtelen kíváncsi lettem. Ahogy az I–90-es úton nyugat felé haladtunk, egy csomó érdekességet megtudtam Jake-ről. Például azt, hogy allergiás a mandulára és a pekándióra, de a mogyoróra nem. Két fő szakon tanult, az angol mellett orvosi előkészítőre is járt, Nathaniel Hawthorne-ról írta a szakdolgozatát. Most vették fel az orvosi egyetemre, de úgy döntött, hogy inkább világot lát – most rögtön. Wyoming az első állomás. Aztán Baja következik, ahol bálnákat simogat. Azután: jégbarlang Juneau-ban. A Tienci-hegység Kínában. Cornwall romos bányái. A Fekete-erdő. A Tádzs Mahal. Az északi fény. Nem feltétlenül ebben a sorrendben.

– Kihagysz egy évet az orvosi egyetem előtt? – kérdeztem.

– Igazából – mondta – el sem fogom kezdeni.

– Hogy érted, hogy el sem fogod kezdeni?

– Egyáltalán nem megyek az orvosira.

Újra meglepett.

– Bejutottál álmaid egyetemére – mondtam –, és erre úgy döntesz, hogy mégsem mész el? Egyáltalán nem?

– Így van.

– Mi a fenéért nem?

Kinézett az ablakon.

– Mert menet közben kiderült, hogy nem nekem való.

Ez volt a legbizonytalanabb válasz, amit aznap hallottam tőle.

– Éveket töltöttél azzal, hogy előkészítő kurzusokra járj, és minden szükséges tanfolyamot elvégezz, megírtad a felvételit az orvosira, bejutottál… és most úgy döntesz, hogy nem neked való?

– Nagyjából erről van szó – mondta, mintha végeztünk volna.

– De mi változott?

– Én változtam.

Szerettem volna még többet kiszedni belőle. Hiszen ő maga mondta, hogy hosszú az út Evanstonig, és ha rávett, hogy beszéljek Duncanről, akkor én is boldogan ráveszem, hogy arról beszéljen, ami engem érdekel. De most úgy tűnt, biztosan témát akar váltani, mert még mielőtt újabb kérdést tehettem volna fel, elterelte a figyelmet.

– Figyelj csak – szólalt meg. – Nekem pisilnem kell.

Már tekerte is le az ablakot, és kiürítette a félig teli vizespalackját az ablakon.

A szél olyan erővel söpört be, mint egy üvöltő fenevad.

– Te meg mit csinálsz? – kiáltottam rá.

– Kiürítem a palackot – kiáltott vissza.

– Nehogy már abba akarj pisilni!

– Dehogynem!

– Nem, nem! Itt lesz mindjárt egy kijárat!

– Nincs baj, jó az irányérzékem!

– Ez egyáltalán nem lesz így jó!

– De nekem semmi bajom az üveggel!

– De nekem nagyon is van!

A palack most már üres volt, és feltekerte az ablakot. Hirtelen csend lett.

– Majd csinálok egy kis paravánt a könyvemmel – jelentette ki. – Nem is fogod észrevenni.

– Hagyd már abba! – kiáltottam. – Meg ne próbáld kigombolni a nadrágodat, és nehogy lehúzd a cipzárt, és egyáltalán ne is gondolj ilyesmire! Megállunk!

Megrázta a fejét.

– Időpocsékolás.

– Figyelj csak! – szakítottam félbe, és most nem hazudtam. – Nekem is pisilnem kell. És meg is kell tankolnunk, úgyhogy mindenképpen megállunk.

– Erre nem is gondoltam – mondta, és elengedte a nadrágja felső gombját. – Azt hiszem, ebben igazad van.

Irányjelzés nélkül kanyarodtam a kijárat felé. Emlékeztettem magam arra, pontosan mi is a probléma. Ez a srác nem egyszerűen csak huszonéves: egy csecsemő, aki még csak nem is szobatiszta. Egy percre el is felejtettem, kivel van dolgom. Az a sok duma Nathaniel Hawthorne-ról és az orvosi egyetemről elfedte a lényeget: ezzel a kölyökkel nem tudtam azonosulni. Imádja az én szörnyű öcsémet. Minden észszerű magyarázat nélkül lemond az orvosi egyetemről. És most épp azon volt, hogy lehúzza a gatyáját, és egy Evian palackba könnyítsen magán. A Subarum anyósülésén.

Lehajtottam az autópályáról, jobbra fordultam, aztán megint jobbra, majd megálltam a benzinkút egyik kútoszlopánál.

– Amikor az üvegbe pisilésnél meghúztam a határt, azt mindkettőnkre értettem – mondtam, és behúztam a kéziféket. Felé fordultam, és a szemébe néztem. – Ahhoz, hogy ez működjön – tettem hozzá –, tartsd magadon a gatyádat!

Elfojtott egy mosolyt, mintha szörnyen viccesnek tartaná, amit mondtam.

– Megértetted? – kérdeztem, és engedve a kísértésnek rákoppintottam a homlokára.

– Igenis, asszonyom – mondta, és rám mosolygott. – Esküszöm, hogy magamon tartom a nadrágomat – ígérte, és tisztelgett. – Hacsak másként nem parancsolod.

4. fejezet

*

Kilenc óra előtt érkeztünk meg GiGi nagyihoz, jóval korábban, mint gondoltuk.

Jake nem akart éjszaka vezetni – valószínűleg az új szemüvege miatt –, ezért a rövid pihenő után ő vette át a kormányt, stabilan tartotta a száznegyven kilométeres sebességet, hogy kihasználhassuk a nappali fényt. Amikor lement a nap, lelassítottam százra, de így is jóval előrébb tartottunk az időbeosztásunkhoz képest. Annyira elégedettek voltunk magunkkal, hogy összepacsiztunk, amikor kiszálltunk a kocsiból. Sőt, véletlenül át is öleltük egymást.

Bekopogtunk GiGi nagyi ajtaján, de nem nyitott ajtót. Elő kellett keresnem az eldugott kulcsot a kertben. Amikor beléptünk, arra számítottam, hogy ott találom az ősz hajú nagymamámat piros kimonójában, ujján a szitakötős gyűrűjével, egy pohár pinot noirt kortyolgatva, de csupán egy cetli várt ránk a konyhaasztalon:

Duncan azt mondta, hogy későn indultatok, és nem értek ide vacsorára. Elmentem a könyvklubba. Ne várjatok meg!

Puszi! GG

Ui.: Helen, borzold össze helyettem is annak a helyes fiúnak a haját!

Jake a vállam fölött olvasta az üzenetet.

– Hát nem megmondtam, hogy szeret? – jegyezte meg.

– Felejtsd el, hogy összekócolom a hajadat – mondtam.

– Akkor megmondalak neki.

– A te hajad egyébként is kócos – jelentettem ki. – Nem nagyon tudok mit hozzátenni.

A vacsora – bolognai spagetti – már a sütőben melegedett. Az asztalon egy üveg bor várakozott.

– Ez nagyon finom bor – mondta Jake, miközben a címkét vizsgálgatta.

– Túl fáradt vagyok a borhoz – mondtam.

– Ez a bor megéri.

Lehuppantam az egyik konyhai székre.

– Nem is értesz a borokhoz.

– Hogyne értenék! Elvégeztem egy tanfolyamot.

A homlokomat ráncolva néztem rá.

– Azt meg minek?

De aztán rájöttem az okára, és egyszerre vágtuk rá a választ:

– A csajozáshoz.

– Pontosan – mondta. – Ugyanezért tanultam meg zsonglőrködni. Ezért iratkoztam be egy szvingtanfolyamra is. És ezért olvastam el A szépség kultuszát is.

– Képes voltál csak azért elolvasni A szépség kultuszát, hogy csajozhass?

– Persze.

A kezemmel eltakartam a szememet.

– Te gonosz célokra használtad fel A szépség kultuszát?

– Nem gonosz célokra – felelte, és rám nézett. – Kifejezetten jó célokra. Nagyon sok jót tettem.

– Na jó, én megyek aludni – jelentettem ki.

– Szó sem lehet róla – mondta. – Most vacsorázni fogunk. – Máris felkapott két tányért, akár egy pincér, és a hátsó ajtón keresztül kiment. Amikor látta, hogy nem megyek utána, visszadugta a fejét az ajtónyíláson. – Gyere már!

– Most meg hová mész? – kérdeztem, de már megint eltűnt.

Egy perccel később visszajött a borért.

– Piknikezünk – közölte velem, és kézen fogva kirángatott a hátsó ajtón át.

Átvágtunk az udvaron, ki a régi faházhoz, amit még a nagyapám épített a fára, amikor anyu még kislány volt. Megálltam a fa tövében, és felnéztem. Nagyjából vállmagasságban volt a ház, bár az emlékeimben sokkal magasabbnak tűnt, de még mindig magasabb volt, mint amire szeretnék felmászni.

– Én tuti nem megyek fel oda.

Még ki sem ejtettem a szavakat, Jake már tűzoltófogással a vállára kapott. Mire tiltakozhattam volna, már a faház padlóján találtam magam. Egy másodperccel később ott ült mellettem, és átnyújtotta a tányéromat és egy pohár bort, mintha minden este így ennénk.

– Szörnyen hiperaktív vagy – mondtam.

– Imádom ezt a faházat – felelte. – Duncan és én egész hétvégéket töltöttünk itt. Itt csókolóztam először.

– Remélem, nem Duncannel.

– Leah Pearson volt. Vörös hajú csaj. Franciacsókkal próbálkoztam, de megharapta a nyelvemet.

– Már most szimpatikus a csaj.

A vacsora meleg volt, az éjszaka meg hűvös. A friss levegőn magamhoz tértem. Fogtam a borospoharamat, és Jake felé emeltem.

– A harapósokra – mondtam, majd koccintottunk és belekortyoltunk a borunkba.

– Az első csókokra.

– Arra, hogy úgy száguldottunk, mint akit kergetnek.

– Arra, hogy a kisöcséd idegesítő barátja átszelheti veled az országot.