Sherryl Woods

Szunnyadó parázs

Vivienne Wallington

Velencét látni…

Anna DePalo

Természetes úton

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Macias Redmond, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: For The Love Of Pete (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2018)

Magyarra fordította: Gondáné K. Éva

© Vivienne Wellington 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Last Time I Saw Venice (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2006)

Magyarra fordította: Debreczeni Eszter

© Anna DePalo, 2003 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Having The Tycoon’s Baby (Silhouette Books, Desire)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Halász Kriszta

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 361. számában, 2025.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-006-1

- Kép: Shutterstock

A Bianca a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sherryl Woods

Szunnyadó parázs

ELŐHANG

– Azonnal csomagolj, és gyere Virginiába! – mondta Ashley ellentmondást nem tűrő hangon.

Jo felsóhajtott. Ma reggel tudta meg, hogy a vőlegénye hazudott neki, és megcsalta, ezért úgy tervezte, hogy az egész napot az ágyban tölti, és bánatában megeszik egy doboz fagylaltot. Ekkor hívták fel a nővérei. Egyelőre csak Ashley beszélt, de Jo sejtette, hogy mindnyájan ott tolonganak a vonal végén.

– Honnan tudjátok?

Világosan megmondta a szüleinek, hogy ő akar beszámolni nővéreinek az eljegyzése felbontásáról. Sajnos Max és Colleen D’Angelo nem tudott titkot tartani. Véleményük szerint együtt kell fellépniük egy bajba jutott családtag megmentéséért. A nővérei is hasonló véleményen voltak.

– Nálunk semmi nem marad titokban – válaszolta Ashley. Tőle minden kitelik, ha valamelyik húgát sérelem éri.

– A magam módján intéztem el. Nincs szükségem szánalomra, és nem is fogok elmenekülni. Elég megalázó volt rajtakapni Jamest egy másik nővel henteregve, nem fogom mindezt azzal tetézni, hogy megfutamodom, és itt hagyok mindent, ami Bostonhoz köt.

Eszébe jutott az a másik férfi, aki megcsalta, és aki miatt kiábrándult a Rózsa villából, nagymamája virginiai otthonából. Akkor döntötte el, hogy Bostonban kell megalapoznia az életét, és a szeretett virginiai tájat örökre el kell felejtenie. Még ez a mostani csalódás sem tudta elhomályosítani annak a régi szerelemnek a fájdalmát.

Annak idején nem osztotta meg senkivel a bánatát. Csak a nagymamája ismerte a részleteket, ám tiszteletben tartotta Jo kívánságát, hogy ne beszéljenek a történtekről.

– Méltósággal is lehet távozni – kapcsolódott be a beszélgetésbe Maggie egy másik készüléken.

– Így van – tette hozzá Melanie. – Ne várd meg, hogy érted menjünk Bostonba!

Jo felsóhajtott. Annak idején ő is mindig azt hangoztatta, hogy ha valamelyikük élete válságba kerül, vonuljon vissza a Rózsa villába. Hogyan magyarázza meg nekik, hogy ez a helyzet egészen más? Nem akarta elárulni a titkát, mert akkor vége-hossza nem lenne az aggodalmaskodó kérdezősködésüknek!

– Nem lehet – nyögte kétségbeesetten.

Ashley, Maggie és Melanie számára kiváló lehetőség volt, hogy új életet kezdjen Virginiában, de Jo szíve éppen a Rózsa villában tört össze először. Nem mehet oda felejteni, amikor a múlt árnyai várnak rá azon a helyen! Még az is nehezére esett, hogy néhány napos látogatást tegyen a nővéreinél, mert állandóan attól rettegett, hogy találkozik azzal a férfival. Ha hosszabb ideig ott marad, előbb-utóbb úgyis bekövetkezik, és a sebek újra felszakadnak.

– Megtudhatom, hogy miért nem? – kérdezte Ashley. – Ha nem tudsz szabadságot kivenni, lépj ki a cégtől!

– Nem az állásommal van gond – legyintett Jo szomorúan.

Nem lepte meg, hogy Ashley-nek az első gondolata a munka. Újdonsült férje igyekszik ugyan megváltoztatni a hozzáállását, de ő még mindig a munka megszállottja.

– Akkor mivel? – érdeklődött Ashley.

– Jobb nekem itt – tiltakozott Jo erőtlenül.

Egyik testvére sem tudta, hogy az utolsó nyáron, amelyet a Rózsa villában töltött, milyen szerelmes volt, mert abban az évben ők Bostonban maradtak. Jo pedig egész nyáron egyedül volt a nagymamájával… és Peterrel.

Azt hitte, hogy Peter Cartlett az igazi, és nem kételkedett, amikor a férfi azt állította, hogy szereti. Annyira bízott benne, hogy le is feküdt vele. Komolyan vette az ígéretét, hogy vár rá a következő nyáron. Ám még le sem hullottak az őszi falevelek, amikor a nagymamája egyszer megjegyezte, hogy Peter megnősült. Néhány hónappal később pedig már a kisbabáról beszélt. Egy kisfiúról.

Nagymamája úgy tett, mintha csak a helyi pletykákat osztaná meg vele, de Jo hallotta a hangjában az együttérzést. A lány szörnyen becsapottnak érezte magát. Évek teltek el, mire újra meg merte nyitni a szívét valaki előtt, és lám, ismét ugyanúgy járt!

Szó sem lehet arról, hogy Virginiába menjen! Itt marad Bostonban, és beletemetkezik a munkába. Szerette az állását és a kerttervezést.

– Nem mehetek el a villába – jelentette ki határozottan, és remélte, hogy sikerült elrettentenie a nővéreit.

Melanie felsóhajtott.

– Ez azt jelenti, hogy holnap korán reggel indulnunk kell. Ugye, lányok?

– Én ötre kész leszek – mondta Ashley. – És ti?

– Mi is – válaszolta kórusban Melanie és Maggie.

– Ugyan már, lányok! – tiltakozott Jo, de tudta, hogy minden hiába.

A nővérei addig úgysem nyugszanak, amíg agyon nem dédelgetik. Ez a legkisebb testvér sorsa: mindenki azt hiszi, hogy neki több törődésre van szüksége, mint a többieknek.

– Jobb, ha önként jössz velünk – figyelmeztette Ashley. – Töltsd a telet a Rózsa villában, Jo! Itt minden olyan csendes és nyugodt. Nem fogunk zaklatni, megígérjük.

– Máris zaklattok – jegyezte meg a húguk.

– Csak jót akarunk neked – biztosította Melanie vidáman.

– Oké… – adta meg magát végül Jo. – A hétvégére leutazhatok, és akkor látjátok majd, hogy nem vagyok annyira összetörve. James nem érdemli meg, hogy összeomoljak miatta.

Abban bízott, hogy néhány napig talán sikerül eltitkolnia a Rózsa villa iránt táplált ellenérzéseit a nővérei elől, aztán visszamenekül Bostonba. Ha szerencséje van, most sem találkozik Peterrel, hiszen eddigi rövid látogatásai során is sikerült elkerülnie. Igaz, hogy nem nagyon mutatkozott nyilvános helyeken.

Szokatlan viselkedése már feltűnt a nővéreinek, de eddig csak felületes kérdéseket tettek fel ezzel kapcsolatban. Eszükbe sem jutott, hogy egy régi kapcsolat emléke kínozza. Pedig minden látogatása során kénytelen volt szembesülni ezzel, mert a kis vízparti városokban majdnem minden építkezésen olvashatta a nevét a tájékoztató táblákon. A férfinak tehát sikerült hírnevet szereznie, Jo mégsem tudott tiszta szívből örülni ennek. Ő bátorította a férfit, hogy ragaszkodjon az álmaihoz. Az álom megvalósult, de valaki mással, és ezt árulásnak érezte.

– Ashley-t is három hétre parancsoltuk ide – jelentette ki Melanie. – Neked is ki kell bírnod legalább egy hónapig.

– Így van – helyeselt Ashley. – Ráadásul kerttervező cégnél dolgozol, és nem hiszem, hogy télen olyan sok munkád akadna. Ha mégis dolgozni akarsz, Mike-nak segíthetsz, mert így is több megbízása van, mint amennyit egyedül el tud látni.

– Mindent kiterveltetek? – kérdezte Jo keserűen, és már kezdett beletörődni a sorsába. – Még Mike-ot is belekeveritek, pedig nem biztos, hogy örül neki.

– Dehogynem. Szívességet tennél neki – jelentette ki Melanie a férje nevében. – Légy szíves, mondj igent, Jo!

– Talán rád is hatással lesz a villa varázsereje, és találkozol az igazival – sóhajtotta Melanie álmodozó hangon.

– Naná – morogta Jo maga elé. A nővéreit nem lehetett megingatni abban a hitükben, hogy a villa bűvereje mindnyájuk életébe elhozza az igaz szerelmet.

Ha tudnák, hogy ő volt közülük az első, aki megtalálta álmai férfiját a Rózsa villában! Vajon mi lenne a véleményük a ház varázserejéről, ha megtudnák, milyen szerencsétlenül végződött az a történet?

1. FEJEZET

Mihelyt Jo megérkezett a Rózsa villába, szakadni kezdett a hó.

– Még az időjárást is befolyásoltátok? – nézett a nővéreire könnyes szemmel.

Ashley azonnal átölelte, Melanie és Maggie pedig szorosan mellé állt.

– Majd meglátod, milyen szép lesz! – ígérte Melanie, és karját Jo dereka köré fonta. – Mintha egy mesekönyvet nézegetnél.

– Én pedig be leszek ide zárva, teljesen egyedül – sóhajtott Jo. – Semmi más dolgom nem lesz, mint hogy a történteken gondolkodjam.

– Majd segítünk! Majd üldögélünk a kandalló előtt, és forró csokoládét kortyolgatunk – indítványozta Ashley. – Maggie készít valami finom süteményt, és minden olyan lesz, mint gyerekkorunkban.

Jo elérkezettnek látta az időt, hogy leállítsa a nővéreit.

– Most már elég legyen! Jólesik, hogy ennyire aggódtok értem, de elleszek magam is. Ha sötét gondolataim támadnak, majd elmegyek sétálni.

– Remek ötlet. Akad majd más elfoglaltságod is – tette hozzá Ashley. – Amikor itt laktam, készítettem egy feljegyzést, hogy mit kellene megjavítani a házban. Holnap reggel telefonálok, és hívok néhány szakembert. Csak annyi lenne a dolgod, hogy itt vagy, amikor megjönnek.

– Nem engedhetem meg, hogy egy vagyont költsek a ház felújítására – tiltakozott Jo. – Fizetés nélküli szabadságon vagyok. Ha Mike nem tud munkát adni, akkor nagyon össze kell húznom a nadrágszíjat.

– Mike-nak rengeteg a munkája – szólt közbe Melanie –, és szerinte nagyon ügyes vagy. Csak szólj, ha már elég erősnek érzed magad arra, hogy dolgozz!

– És ne aggódj a felújítás költségei miatt – nyugtatta meg Ashley. – A mostani munkálatokat én fizetem. Neked pedig csupán az lenne a feladatod, hogy itt vagy, és felügyeled a szakembereket.

Jo csodálkozva nézett rájuk.

– Mi értelme ennyi pénzt pazarolni a villára? Mindkettőtöknek megvan a saját háza, anya pedig csak akkor jön ide, ha meglátogat benneteket.

– Nem kerül olyan sokba! Megállapodtunk, hogy a Rózsa villa a család tulajdonában marad, ezért kötelességünk megőrizni az állagát – magyarázta Ashley. – Most éppen a te rendelkezésedre áll, és addig használod, ameddig akarod.

– Köszönöm. – Jo hangja elcsuklott. Annyira hiányoztak neki a nővérei! – Olyan aranyosak vagytok – mondta, és ismét könnybe lábadt a szeme.

– El ne kezdj pityeregni – szólt rá Maggie, és átnyújtott neki egy zsebkendőt –, mert akkor kénytelenek leszünk itt maradni egész este, és a végén elakadunk a hóban hazafelé.

Jo könnyes szemmel elmosolyodott.

– Igaz, erre nem is gondoltam. Siessetek, és hívjatok fel, hogy épségben hazaértetek-e!

Az ajtóban állva nézte, ahogy mind a három kocsi eltűnik a hóesésben, majd nagyot sóhajtott. Ekkor eszébe jutott, hogy ha sikerül nővérei minden felbukkanásakor mosolyt erőltetnie az arcára, akkor előbb-utóbb hazaengedik. Addig csendben meghúzza magát, és úgy tesz, mintha soha nem hallott volna Peter Cartlettről.

Petert az az üzenet várta, hogy a Rózsa villa verandáján ki kell cserélnie néhány meglazult és elkorhadt deszkát. Az üzenetfelvevő nem árulta el a megrendelő nevét, de a férfi Ashley-re gondolt. Azonnal eszébe jutott a hét évvel azelőtti nyár, amikor a Rózsa villa a második otthona volt.

Felidézte magában a kék szemű, szeplős orrú Jo arcát is, akit már akkor meg akart csókolni, amikor meglátta első szégyenlős mosolyát. Annyi közös reményük és álmuk volt azon a nyáron! Peter úgy vélte, hogy csak néhány évet kell várniuk, és megtalálják a módját, hogy örökre együtt maradjanak. Rengeteg ígéretet tett, és komolyan gondolta minden szavát.

Ám alig néhány héttel azután, hogy Jo visszament Bostonba, elkövetett egy ostoba hibát, és emiatt az élete egészen más irányt vett.

Amikor Kelsey Prescott bejelentette, hogy gyermeket vár tőle, eszébe jutott gyerekkori ígérete. Megfogadta, hogy ő soha nem hagyja el a gyermekét és a gyermeke anyját, mint ahogyan az apja tette. A szívével ugyan nem, de az eszével elfogadta, hogy ő is ugyanolyan felelős annak a gyereknek a világra jöttéért, mint Kelsey. Megpróbálta azt tenni, amit helyesnek tartott, ám Kelsey úgy érezte, hogy csapdába esett, és megharagudott rá. Nem örült, hogy fel kellett adnia az álmait. Érdekesebb helyen szerette volna leélni az életét, nem ezen az isten háta mögötti vidéken, ahol felnőtt.

Peter öt évig harcolt azért, hogy megtartsa a házasságát és a gyermekét, de mostanra a felesége már Richmondban élt Davey-vel, és Peter alig látta a fiát. Csak hétvégén találkoztak, illetve nyáron, amikor a kisfiú nála töltötte a szünidőt. Ha előre látta volna a jövőt, talán mindent másképp csinál. Talán Jóval együtt helyrehozhatták volna a dolgot, és együtt nevelhetnék a fiát. Akkor a gyerek igazi családban nőne fel, és nem lenne elszakítva az apjától.

Az eset után Peternek nem volt bátorsága Jo szemébe nézni. Azt állította, hogy szereti őt, és néhány hét múlva mégis lefeküdt egy másik nővel! Húszévesen az ember még könnyelmű és ostoba. Hamar megfeledkezik magáról, és nem tud ellenállni a pillanatnyi örömöknek. Ezt Jo nagymamájának is megpróbálta elmagyarázni. Cornelia Lindsey nem szólt egy szót sem, de olyan csalódott volt a tekintete, hogy Peter még jobban szégyellte magát. Nem tudta volna elviselni, ha Jo is ugyanígy néz rá, ezért inkább megvárta, hogy másoktól tudja meg a hírt.

Az előző évben nagy jövés-menést tapasztalt a Rózsa villában. Tudta, hogy Jo nővérei egymás után odaköltöztek, szerelmesek lettek, és férjhez mentek. Most már mindegyikük a környéken élt, ám Jót egyszer sem látta.

Nemrég Ashley és újdonsült férje – Josh Madison – megbízta egy munkával, és Peter nagyon kényelmetlenül érezte magát a nő jelenlétében. Ám egy idő után kiderült, hogy Ashley nem tud a történtekről, mert egy szóval sem említette. Peter megkönnyebbült, hogy Jo hallgatott az ügyről, ám ugyanakkor aggasztónak tartotta, hogy még a legközelebbi családtagjaival sem osztotta meg a bánatát. Ettől még nagyobb bűntudat fogta el.

Amikor kocsijával megállt a Rózsa villa előtt, összeszorult a gyomra. A lépcsőt vastag hó fedte. Nem látott lábnyomokat, pedig a kémény füstölt, és világos volt a nappaliban meg a konyhában is. A kocsiban ülve töprengett, és arra gondolt, hogy nem lenne szabad elvállalnia ezt a munkát. Nehezére esett belépni a Rózsa villába. Tudta, hogy ha átlépi a küszöbét, feltépi a múlt fájó sebeit.

Ostobaság, gondolta végül. Valószínűleg bérbe adták a házat valakinek. Semmitől nem kell tartania. Mély lélegzetet vett, és bekopogott. Amikor az ajtó kinyílt, annyira meglepődött, hogy egy pillanatig szóhoz sem jutott. Az ajtóban álló sápadt, szomorú szemű nőnek is elállt a lélegzete a csodálkozástól.

– Mit keresel itt? – kérdezték mindketten egyszerre, miután magukhoz tértek.

A férfi mosolyogni próbált.

– Telefonon szóltak, hogy meg kell javítanom a veranda padlóját. Fogalmam sem volt róla, hogy itt vagy. Te hívtál?

A lány zavartan nézett rá.

– Nem, valószínűleg Ashley volt, mert említette, hogy hív néhány szakembert.

– Csak most érkeztél? – kérdezte Peter.

Jo megrázta a fejét.

– Tegnap este.

– Azóta ki sem mozdultál?

A lány gyanakvó pillantást vetett rá.

– Nyugodj meg, kedvesem, senki nem leskelődik utánad. – Peter a lépcsőre mutatott. – Csak az én lábnyomaim látszanak. – A férfi egy kicsit habozott, majd megkérdezte: – Szeretnéd, ha mást küldenék magam helyett? A nővéred valószínűleg nem tudta, hogy kellemetlenség származhat abból, ha engem hív.

Jo tétován nézett maga elé. Olyan elveszettnek és szerencsétlennek látszott, hogy Peter legszívesebben a karjába zárta volna, hogy megvigasztalja, ám ehhez már nem volt joga.

– Nem – jelentette ki a lány végül. – Nincs kedvem magyarázkodni Ashley előtt, hogy miért küldtelek el. Felkapcsolom a villanyt, hogy láss.

Peter bólintott.

– Köszönöm.

A verandán valóban világos lett, viszont az ajtó bezárult előtte. A férfinak nagyon rosszulesett, hogy kizárták abból a házból, ahol annak idején mindig szívesen fogadták. Ez rosszabb volt, mint egy pofon. Jo ezzel azt üzente, hogy csak a munka miatt viseli el a jelenlétét.

Néhány perc alatt felmérte a verandát, és arra a következtetésre jutott, hogy minden deszkát ki kell cserélni, annyira elhasználódtak. Gyorsan készített egy hozzávetőleges árajánlatot, majd újra bekopogott az ajtón.

Jo csak sokára jelent meg, és látszott rajta, hogy sírt. Peter szíve elszorult.

– Mi van? – szólt rá a lány türelmetlenül.

Peter egy pillanatra megfeledkezett a verandáról, és megkérdezte:

– Jól vagy?

– Semmi olyan bajom nincs, amelyet az idő be ne gyógyítana. Legalábbis ezt mondják, bár szerintem ostobaság.

Keserű hangon beszélt, és a férfi nem tudta megállapítani, hogy egy friss csalódásra utal, vagy arra a régi sebre, amelyet ő ejtett rajta.

Zsebre vágta a kezét.

– Akarsz beszélni róla?

– Nem. Főleg veled nem. Szeretném, ha békén hagynál.

Jo úgy festett, mint aki az összeomlás szélén áll. Ezért tudomást sem vett Jo tiltakozásáról, hanem belépett a villába. Olyan volt, mintha hazajött volna. A házban alig változott valami, minden úgy maradt, ahogyan az emlékeiben élt.

– Ettél már valamit? – kérdezte, és a konyha felé indult, mintha joga lenne ilyen magabiztosan közlekedni a házban. – Én nem, és nagyon éhes vagyok.

Jo utolérte, és felszegett állal megállt előtte.

– Mi ütött beléd, hogy berontasz ide, és elkezdesz intézkedni, Peter? – fortyant fel. – Ezt nem teheted!

– Már megtettem, kedvesem. Kérsz egy kis levest? – kérdezte a férfi derűsen, és kinyitotta a konyhaszekrényt.

A javaslatot csend fogadta, és Peter ezt jó jelnek vette.

– Paradicsomleves és sajtos melegszendvics – jelentette ki, miután kinyitotta a hűtő ajtaját, és ellenőrizte a tartalmát. – A nagymamád mindig azt készített nekünk. Még mindig a kedvenced?

– Nem vagyok éhes, neked pedig menned kell – erősködött Jo, és megpróbálta becsukni a hűtőajtót anélkül, hogy hozzáérne a férfihoz.

– Ráérek. – Peter szándékosan félreértette a lány tiltakozását. – Ülj le, egykettőre kész leszek.

A férfi gyakorlott mozdulatokkal nyúlt a vacsora kellékeiért. Mindent a régi helyén talált.

– Látom, már vizet is forraltál – nyúlt a teáskanna után, amely még mindig forró volt. – A teát a szokott helyen találom? – Nem is várta meg a választ, csak folytatta a munkát.

Felbátorodott, hogy Jo nem tiltakozott hevesebben, és nem erősködött, hogy távozzon. A lány végül sóhajtva leült.

– Miért jöttél ide? – kérdezte a férfi, és letette Jo elé a vacsorát.

A lány haragos arccal nézett rá.

– Nem akarok enni, és nincs kedvem veled társalogni – mondta, de az arcába kezdett visszatérni a szín. – Mindig ilyen bosszantó voltál?

– Valószínűleg. Mindig csak a jót vetted észre az emberekben. Talán elsiklott a figyelmed efölött is.

– Minden bizonnyal. – Jo morogva fogta a kezébe a kanalat, és megkóstolta a levest.

Peter úgy érezte, egy kis győzelmet aratott, amikor a lány tovább kanalazott, sőt utána a szendvicsbe is beleharapott.

Végül a lány felemelte a fejét, és gyanakodva megkérdezte:

– Ki hívott ide? Nem te találtad ki az egészet?

– Nem. Biztosan Ashley volt.

– És éppen téged hívott?

Peter elmosolyodott.

– A számom benne van a telefonkönyvben. Azonkívül nemrég dolgoztam náluk, és meg voltak elégedve a munkámmal. Érthető, hogy megint hozzám fordultak.

– Soha nem említettem nekik a nevedet.

– Akkor véletlen egybeesésről van szó, és nem ördögi összeesküvésről.

– Rendben. Hagyd az asztalon az árajánlatodat! Majd kérek mástól is, és biztos lehetsz abban, hogy nem a tiéd fog nyerni.

– Nem hiszem – jegyezte meg a férfi. Magában már elhatározta, hogy mindenképpen rendbe hozza a Rózsa villa verandáját. Addig nem tágít Jo mellől, amíg meg nem tudja, miért volt olyan szomorú, amikor ajtót nyitott. – Akárki hívott is, igaza volt. A veranda valóban rossz állapotban van. Legjobb lesz az egész padlót kicserélni, mielőtt valaki megsérül.

– Rendben, de biztos vagyok benne, hogy van, aki olcsóbban is meg tudja javítani – vélte a lány közönyösen. – Talán még én is, ha nekilátok.

A férfi erre elmosolyodott.

– Tényleg?

– Nem lehet olyan nehéz néhány deszkát összeszögelni – biggyesztette le a száját Jo. – Ráadásul én nem számolnék fel Ashley-nek csillagászati összeget munkadíjként.

– Még nem is láttad az árajánlatomat – tiltakozott a férfi, és elmosolyodott. A lány mindenáron meg akar szabadulni tőle. – Csak nem akarod, hogy a közeledben legyek.

Jo a szemébe nézett, majd elfordította a tekintetét.

– Nem – mondta halkan, majd hozzátette: – Sajnálom.

– Semmi baj – vont vállat Peter könnyedén. – Mivel engem kértek fel, megcsinálom a munkát. Ezt becsületbeli kérdésnek tartom.

Jo haragos pillantást vetett rá.

– Furcsa ezt épp tőled hallani – jegyezte meg keserűen.

Ez a megjegyzés újabb pofonként hatott. Nagyon fájt.

– Azt hiszem, ezt megérdemeltem – ismerte be a férfi.

– Még többet is – vágta rá a lány. – Nézd, Peter, felejtsd el a verandát! Majd beszélek a nővéreimmel. Miért bajlódnál vele, amikor nagyszabású megrendeléseid vannak?

– Legalább nem száll a fejembe a dicsőség – felelte a férfi. Újra Jo közelében lehet, és talán jóváteheti azt, amit hét évvel azelőtt elkövetett. Most, hogy újra látta Jót, rájött, hogy az érzései ugyanolyan erősek, mint régen.

– Nem jó ötlet – jegyezte meg a lány.

– Miért? – érdeklődött Peter, bár pontosan tudta, miért mondja ezt Jo. Az ő lelkét is újra felkavarta a találkozás. Jo azonban majdnem felnyársalta a tekintetével. – Rendben, látom, hogy még mindig haragszol rám. Ezért nem hibáztathatlak. Megbocsáthatatlan, amit veled tettem.

– Tévedsz, semmit nem érzek már irántad. Hét év nagy idő, Peter. Ami köztünk volt, annak vége.

A férfi látta a tekintetén, hogy hazudik. Ez még jobban megerősítette abban az elhatározásában, hogy elvállalja a munkát.

– Akkor bizonyára nem zavar majd, ha itt dolgozom egy darabig.

– Miért csinálod ezt? – fakadt ki Jo.

Peter nem válaszolt a kérdésre.

– Nyolc körül jövök – közölte. – Remélem, nem akartál sokáig aludni. Elég nagy zajt fogok csapni, és nagyon szívesen meginnék egy csésze kávét, amikor megérkezem. Emlékszem, milyen csodálatos kávét tudsz főzni. Jó éjt, kedvesem! Örülök, hogy újra látlak. – Nem törődött a lány felháborodott pillantásával, hanem könnyed csókot lehelt felhevült arcára.

Miközben a kapu felé haladt, hallotta, hogy Jo még néhány goromba megjegyzést vág a fejéhez. Peter mégis vidáman fütyörészve szállt be az autójába.

Miért épp Peter Cartlettet hívta fel Ashley? Jo nyugodt és kiegyensúlyozott természetű volt, Peter távozása után mégis legalább tíz percig dühöngött.

Honnan vette a bátorságot, hogy ilyen magától értetődő természetességgel betolakodjon a Rózsa villába? Milyen kár, hogy a nagymamája házában nincs puska! Azzal talán távozásra bírhatná.

Jo nagyot sóhajtott. Igazából nem is akarja, hogy távozzon. Sajnos az az ostoba szíve hatalmasat dobbant az örömtől, amikor meglátta Petert a verandán. A lelke mélyén ezért nagyon haragudott magára.

Nagyon felháborította, hogy a férfi berontott a házba, és úgy viselkedett, mintha mi sem történt volna. Azt képzeli, hogy néhány bocsánatkérő szóval jóváteheti a múltat? Ennél azért többre van szükség! Néhány napig kénytelen lesz elviselni Peter jelenlétét, ezért úgy döntött, hogy napközben igyekszik minél kevesebb időt tölteni a Rózsa villában. Mindezt feltűnés nélkül kellett tennie, mert nem akart magyarázkodni senkinek. Nehogy a férfi azt higgye, még mindig vonzódik hozzá, és ezért kavarja fel ennyire a jelenléte.

Pedig ez az igazság!

Amikor Jo lefeküdt aludni, eszébe jutott, hogy milyen jól festett Peter a kifakult farmerban és a sötétzöld pólóban. Minden porcikájából csábítás áradt, pedig nem lenne szabad erre gondolnia, hiszen Peter nős. Ráadásul becsapta, és összetörte a szívét.

Ahhoz képest, hogy családos ember, nem nagyon sietett haza a feleségéhez és a fiához. Úgy látszik, az erkölcsei nem sokat javultak az elmúlt hét év alatt. A legjobb, ha most nagy ívben elkerüli.

Jo elhatározta, hogy reggel hétkor elmegy otthonról. Semmi szükség arra, hogy itt legyen, amikor a férfi dolgozni kezd, és egész idő alatt gyötrődjön a kísértés miatt.

Peter jól ismerte Jót, ezért pontosan fél hétkor megállt a Rózsa villa előtt. Nem tévedett: a ház minden ablakában fény világított. A lány valóban el akart tűnni, mielőtt ő megérkezik.

Peter a teherautójában várakozott. Hétkor elsötétedtek az ablakok, és kinyílt a bejárati ajtó. Jo csak akkor vette észre, amikor megfordult, hogy a kapu felé induljon. Peter az ösvényen állt, és elkapta, nehogy elessen a hirtelen ütközéstől. A lány tekintete haragot és kétségbeesést sugárzott.

– Mégy valahová? – érdeklődött mosolyogva a férfi. – Azelőtt nem voltál ilyen korán kelő.

Jo mogorván nézett rá.

– Mit keresel itt? – kérdezte válasz helyett.

– Mondtam, hogy korán jövök.

– Nyolc órát említettél.

– Valóban – bólintott a férfi –, de később eszembe jutott valami.

A lány összehúzta a szemét.

– Mi?

– Az, hogy bizonyára elmenekülsz, mire ideérek.

– Lehet, hogy csak reggelizni megyek – védekezett a lány. – Talán nyolcra vissza akartam jönni. – Jo kerülte a férfi pillantását. – De miért érdekel, hová megyek? Semmi szükség rám. Biztos vagyok abban, hogy egyedül is nagyszerűen elboldogulsz.

– Ez igaz, de számítottam a kávéra – hangzott a férfi könnyed válasza.

– Kávé pedig nincs!

– Semmi gond – mondta Peter, és a lány vállát átölelve a teherautó felé indult. – Rengeteg időnk van, bemehetünk a városba reggelizni.

– Hogy képzeled ezt? Szó sem lehet róla!

Peter nem értette, miért tiltakozik ilyen hevesen.

– Mindenki tudja, hogy egy csésze jó erős kávé nélkül egy szakember sem fog neki a munkának. Ez íratlan szabály.

Jo mérgesen sarkon fordult, és elindult a ház felé.

– Rendben van, készítek neked kávét, és csak utána megyek el.

Peter rámosolygott.

– Nagyszerű!

A konyhában a férfi otthonos mozdulattal kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját. Tojást, szalonnát és vajat vett elő.

– Ha már így benne vagyunk, akár meg is reggelizhetünk.

Ezen a reggelen Jo sokkal jobban festett, bár a tekintetét még mindig szomorúság árnyékolta.

– Foglalj helyet! – kérte a férfi. – Gyorsan összeütök valamit, és közben beszélgethetünk.

– De Peter, én nem akarok veled beszélgetni. Látni sem kívánlak.

A férfi megrázta a fejét.

– Így kell bánni egy régi baráttal?

– Nem vagy a barátom!

Peter belenézett Jo szemébe.

– Régen az voltam. Talán újra az lehetnék.

– Nem hiszem. – A lány türelmetlen pillantást vetett a kávéfőzőre, mintha már alig várná, hogy indulhasson. – Nem várom meg a kávét. Jó étvágyat a reggelihez!

A kabátjáért nyúlt, de Peter megfogta a kezét, mire elrántotta a karját.

– Azonnal hagyd ezt abba! Nem akarom, hogy hozzám érj!

A férfi arca megrándult. Megértette a lány ellenérzéseit, mégis nagyon fájt a viselkedése.

– Ugyan már, Jo, te is tudod, hogy van mit megbeszélnünk. Néhány dolgot tisztáznunk kell.

A lány megsemmisítő pillantást vetett rá.

– Hét évvel ezelőtt kellett volna megbeszélnünk valamit, de akkor nem nagyon törted össze magad az igyekezettől.

Egy újabb balhorog, gondolta a férfi szomorúan.

– Húszéves voltam, és nagyon ostoba. Beszélnem kellett volna veled, de már elutaztál.

– Na és? Nem hallottál még a telefonról?

– Zavarban voltam, és szégyelltem magam.

Jo hitetlenkedő pillantást vetett rá.

– Rendben van, elismerem, hogy gyáva voltam – hajtotta le a fejét a férfi. – A nagymamádnak mondtam el, és az is nehezemre esett. Nem volt bátorságom ahhoz, hogy a szemed elé kerüljek. Úgy gondoltam, jobb, ha tőle tudod meg.

– Hidd el, így sem volt kellemes – jegyezte meg Jo keserűen. – Szegény nagyanyám igyekezett könnyed hangon közölni a hírt, és úgy tett, mintha nem tudná, hogy ezzel összetöri a szívem.

Peter gyomra görcsbe rándult, ahogy elképzelte a jelenetet.

– Nagyon sajnálom – suttogta. – Csúnya dolog volt tőlem.

– Valóban – állapította meg a lány maró gúnnyal. – Miután megbeszéltük a múlt eseményeit, akár mehetek is.

A férfi még egy kísérletet tett arra, hogy maradásra bírja.

– Nem várod meg a rántottát? Állítólag egészen jól csinálom.

– Nem vagyok rá kíváncsi. Remélem, mire visszajövök, már nem leszel itt.

Peter étvágya elment. Eltolta a tányérját, és a lányhoz fordult.

– Ez attól függ, mennyi ideig akarsz rejtőzködni.

– Amíg szükséges.

A férfi látta, hogy Jo valóban képes lenne addig bujkálni, amíg a munka el nem készül. Ám ebbe nem fog beletörődni! Ragaszkodik hozzá, hogy minél gyakrabban találkozzanak. A lány szemrehányó megjegyzései nagy fájdalmat okoztak neki, mégsem akart tágítani. Rájött, hogy még mindig szereti azt a kedves, érzékeny lányt, aki Jo egykor volt. S érezte, hogy az előtte álló nő is ugyanilyen ellenállhatatlan.

Jo még akkor sem nyugodott meg, amikor odaért Maggie-ék házához. Miért nem fogja fel Peter, hogy semmi közük egymáshoz? Nem akar a barátja lenni, többről meg szó sem lehet köztük. Ilyesmi eszébe sem juthat, hiszen Peternek felesége van, bár a viselkedésén ez a legkevésbé sem látszik.

Indulás előtt sokáig üldögélt az autóban a villa előtt, és a hét éve elfojtott vágyakozással nézte a férfit, ahogy a feje fölé emeli a nehéz fejszét, és munkához lát. Tudta, hogy Peter is látja. A keze annyira remegett, hogy alig tudta beindítani a kocsit, közben kétszer is lefulladt a motor. Peter elégedetten mosolygott maga elé, és nem is próbálta meg leplezni kárörömét.

Jo tudta, hogy ha Maggie ilyen állapotban meglátja, azonnal rájönne, hogy Peter izgatta fel. A ház előtt meglátta Ashley és Melanie autóját. Legszívesebben azonnal visszafordult volna a városba, de az átélt izgalmaktól szörnyen megéhezett. Ezért leállította a motort, és bement.

A konyhában a nővérei éppen süteményt ettek. A helyiséget betöltötte a friss kávé illata. Olyan ártatlannak látszottak, mint a ma született bárányok, pedig egyikük – ugyan akarata ellenére – elárulta.

– Melyikőtök volt az? – förmedt rájuk köszönés helyett.

– Miről van szó? – értetlenkedett Maggie. – Vegyél süteményt, és tölts magadnak kávét! Ha tudjuk, hogy jössz, megvártunk volna.

Jo nyugalmat erőltetett magára. Levette a kabátját, és töltött magának egy csésze kávét. Egy szelet süteményt is vett, és leült az asztalhoz.

– Melyikőtök hívta fel Peter Cartlettet és küldte el hozzám tegnap este?

– Szóval elment – szűrte le Ashley. – Nagyszerű.

– Idegesnek látszol – jegyezte meg Melanie, és kíváncsian méregette a húgát.

– Egyáltalán nem vagyok ideges – vágta rá a lány. Nem szabad elárulnia magát! – Csak meglepődtem.

– Mindenki azt mondja, hogy Peter a legjobb szakember a környéken. Talán valami baj van a munkájával? – kérdezte Maggie.

– Igen! – fakadt ki Jo, ám szinte azonnal meg is bánta indulatos kitörését. Majdnem elárulta, hogy személyes okokból van kifogása Peter jelenléte ellen.

– Mi? – kíváncsiskodott Maggie.

Jo megpróbálta menteni, ami menthető.

– Nem beszéltétek meg velem – kezdte óvatosan. – Nem Peterrel van gond, hanem azzal, hogy nekem kell elviselnem a javítással járó kellemetlenségeket. Most éppen egy fejszével veri szét a verandánkat. Lehet, hogy mire hazaérek, már a ház sem lesz a helyén.

– Ugyan már, Jo, ez azért túlzás. Peter tudja, mit csinál – csitítgatta Ashley mosolyogva. – Ráadásul nem is csúnya. Ha nem lennék férjnél, bizony alaposabban szemügyre venném.

Jo már tudta, honnan fúj a szél. A nővére így próbálja elterelni a figyelmét a füstbe ment eljegyzéséről. Fogalma sincs arról, hogy milyen érzéseket kavar fel benne!

Jo észrevette, hogy Melanie egyre nagyobb érdeklődéssel figyeli a beszélgetésüket.

– Van valami különleges oka annak, hogy nehezedre esik elviselni Peter Cartlettet? – érdeklődött. – Nem is tudtam, hogy ismered, és ennyire nem kedveled.

Jo felsóhajtott. A társalgás egyre kellemetlenebbé vált. Semmi kedve nem volt a nővéreivel megosztani a régi csalódást, éppen elég volt elviselni a sajnálkozásukat a közelmúlt eseményei miatt. Nem lett volna szabad felébresztenie a gyanakvásukat.

– Semmi bajom vele – hazudta –, csak felháborítónak tartom, hogy kész tények elé állítottatok. Én is tudtam volna szakembert szerezni. Jobb lett volna, ha rám bízzátok, legalább elfoglalnám magam valamivel. Nincs szükségem arra, hogy jóképű szakemberek seregével próbáljatok vigasztalni.

– Én csak jót akartam – mosolygott Ashley.

Jo szomorúan vonta meg a vállát. Ez volt a legrosszabb, amit a nővére tehetett.

– Mennyi ideig tart ez a munka, és mibe fog kerülni? – kérdezte, hogy elterelje a szót Peter előnyös külsejéről.

– Ne aggódj – nyugtatta meg Ashley –, Peter remek mesterember, és pontosan annyit fog kérni, amennyiben megállapodtunk.

– Ennyire megbízol benne? – kérdezte Jo.

Ashley azonnal gyanút fogott.

– Nem kellene? Azt mondtad, hogy nem ismered…

Jo legszívesebben leharapta volna a nyelvét.

– Nem szóltam egy szót sem. A te pénzedről van szó – mondta tettetett közönnyel. – Elviselem, ha ennyire elkerülhetetlen. Bár ebben a csatazajban nem nagyon fogok tudni gondolkodni az életem nagy kérdésein.

– Éppen ez volt a célunk – vágott közbe Melanie. – Most ne gondolj arra, ami Bostonban történt! Azért vagy itt, hogy kikapcsolódj.

Jo kínjában majdnem elnevette magát. Hogyan tudna lazítani, amikor minden pillanatban szembesülnie kell a múltjával?

– Igyekszem – felelte keserűen.

– Hazakísérlek, és megmondom Peternek, hogy a munkával kapcsolatban mindent beszéljen meg veled – javasolta Ashley. – Hozzád kell alkalmazkodnia, hiszen te laksz a házban.

– Inkább ne! – tiltakozott Jo. Nem bírná elviselni, ha Ashley jelenlétében kellene beszélgetnie Peterrel. – Majd én elintézem. Nem is tudom, miért kerítünk ekkora feneket ennek az egésznek. – Mosolyt erőltetett az ajkára, és felállt. – Most pedig mennem kell.

– Hová sietsz? Még egy falatot sem ettél a süteményből.

Jo egy szalvétába csomagolta a pitét.

– Rengeteg elintéznivalóm van.

– Ha szükséged van ránk, csak telefonálj! – kötötte a lelkére Ashley.

Jo bólintott, majd sietősen távozott.

Ma reggel ez volt a második sikeres szökése. Hamarosan valóságos szakértője lesz a gyors menekülésnek.

2. FEJEZET

Milyen ideges és távolságtartó volt Jo! – gondolta Peter munka közben. Nem hibáztatta ezért, mégis rosszulesett neki. Azelőtt annyira közel álltak egymáshoz! Nemcsak erős vonzalmat, hanem igazi barátságot éreztek egymás iránt. Közös terveik és álmaik voltak.

Először Jónak vallotta be, hogy mennyire szeretne házépítéssel foglalkozni. Anyai nagybátyja tanította meg az ehhez szükséges tudásra és fortélyokra. Peter gyerekkora óta Jeb bácsi nyomdokaiba szeretett volna lépni.

– Szerintem azért akarsz házakat építeni, mert neked nem volt igazi otthonod – vélte Jo. Még csak tizennyolc éves volt, de jobban meg tudta fogalmazni Peter érzelmeit és vágyait, mint ő maga, aki pedig már húszéves is elmúlt. – Boldogságra és állandóságra vágysz, azért vonzódsz a családi házak építéséhez.

Olyan csodálatos volt, hogy valaki ennyire megérti!

– Nekünk is ilyen otthonunk lesz – ígérte meg a lánynak egy átbeszélgetett éjszaka végén. – Ellenáll majd a sós levegőnek, a szeleknek és a viharoknak. Megtöltjük majd gyermekekkel és nevetéssel. A házasságunk pedig még a házunknál is szilárdabb lesz.

Jo szeme ragyogott a holdfényben.

– Én is erre vágyom, Peter! Jobban, mint gondolnád. Ne várjunk sokáig.

– Befejezed a főiskolát, én pedig elindítom a saját vállalkozásomat – tervezte a férfi. Akkor még azt hitte, hogy rengeteg idejük van.

Néhány nap múlva Jo visszament Bostonba, ő pedig beletemetkezett a munkába. Nehéz napok vártak rá, de tudta, hogy a közös jövőjükön dolgozik, és ez erőt adott neki. Biztos volt abban, hogy az első házat saját maguknak építi majd.

Azután Kelsey, akit gyerekkora óta ismert, elkezdett körülötte legyeskedni. Egy zöldségesnél dolgozott, szabadidejében kellemes és következmények nélküli kikapcsolódásra vágyott.

Peter nem talált semmi kivetnivalót abban, ha munka után megiszik vele néhány sört. Kelsey jól tudta, hogy Jóba szerelmes. Még amikor az ágyban kötöttek ki, akkor is ezt suttogta a fülébe:

– Csak melegen tartom az ágyadat, hogy még forróbb legyen, mire Jo visszajön.

Peter feje eltompult az italtól, és nem gondolt a következményekre. Amikor ráeszmélt, hogy még óvszert sem használtak, már sejtette, hogy élete legnagyobb hibáját követte el. Nem is lepte meg, amikor Kelsey bejelentette, hogy terhes. Tudta, hogy ezzel vége a Jóval való kapcsolatának és az álmainak. Mégis harag és veszekedés nélkül vállalta tettének következményeit. Felajánlotta Kelsey-nek, hogy elveszi feleségül. Az első néhány hónapban már-már elhitte, hogy jó lesz a házasságuk. Ám ezt csak azért érezte így, mert mindketten rajongásig szerették a kisbabájukat.

Hamarosan eljött a kijózanodás pillanata, és Peter rájött, hogy nem tudnak együtt élni Kelsey-vel. Már két éve történt, de még most is megfájdul a szíve, ha eszébe jut, mennyire sírt a kisfia, amikor az anyja Richmondba vitte, és elszakította tőle. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy hatalmasat ütött a hüvelykujjára a kalapáccsal.

– Oda a hírneved, ha ilyeneket csinálsz – jegyezte meg Josh Madison.

A férfi váratlan felbukkanása úgy megijesztette Petert, hogy majdnem kiesett a szerszám a kezéből.

– Mi szél hozott erre? – üdvözölte Josht.

– Ashley említette, hogy itt dolgozol. Gondoltam, meglátogatlak.

– Nincs elég ügyfél az ügyvédi irodádban? – kérdezte Peter gyanakodva.

Talán Josh ellenőrizni akarja a munkáját?

– Éppen elég, de mellette jut időm Ashley-re és a horgászásra is. Végre sikerült megtalálnom a tökéletes egyensúlyt az életemben.

– Ez olyan, mint egy megvalósult álom – irigykedett Peter.

Sejtette, hogy Josh nem csak azért jött, hogy ezt közölje vele. Kíváncsi volt, mikor árulja el a jövetele igazi célját.

– Jól kijöttök Jóval? – kérdezte végül Josh.

Tehát ezért van itt!

– Miért ne jönnénk jól ki?

– Csak kíváncsi voltam – ismerte be Josh ártatlan arccal. – Jo mostanában kicsit feszült. Csak figyelmeztetni akartalak. Legyél vele elnéző! Ashley és a többiek aggódnak érte.

Peter örült, hogy mást is nyugtalanít Jo állapota. Elhatározta, hogy megragadja az alkalmat, és megtudja, miért bukkant fel a lány a városban.

– Tudod, mi a baja?

– Felbontotta az eljegyzését. A vőlegényéről kiderült, hogy aljas gazember. Jo rajtakapta egy másik nővel.

Peter gyomra görcsbe rándult. Nem csoda, ha Jo még a vártnál is nagyobb ellenszenvvel és utálattal nézett rá. Már kétszer becsapták! Felejteni jött ide, de az első csalódás helyszínén ez nagyon nehéz lesz. Ráadásul az ő jelenléte feltépi a régi sebeket. Most bizonyára meg van győződve arról, hogy a férfiak mind hitvány alakok.

– Ez szörnyű – válaszolta, és igyekezett közömbös arcot vágni.

– Egyszer találkoztam azzal a férfival – folytatta Josh. – Elkísérte Jót az esküvőnkre. Szerintem örülhet neki, hogy megszabadult tőle.

Peter egyre kíváncsibb lett.

– Miért nem tetszett a fickó?

– Minden nővel kikezdett. Még a feleségemet is megkörnyékezte. Ha nem megyek oda hozzá, Ashley valószínűleg lekever neki egy pofont.

– Miért nem figyelmeztette a húgát?

– Megpróbálta, de Jo nem vette komolyan. Azt hitte, Ashley félreértette a vőlegénye szándékait. Szerinte csak igyekezett mindenkihez barátságos lenni. Tudod, milyen egy szerelmes nő. Nem hiszi el, hogy a szíve választottja becsaphatja.

– Igazad van – ismerte el Peter, és lelkiismeret-furdalás fogta el. Jo megbízott benne, és mit tett vele? Nagyon nehéz lesz meggyőzni arról, hogy nem minden férfi gazember.

Josh érdeklődve figyelte.

– Nagyon érdeklődsz Jo iránt.

– Megindít, ha egy nő bajban van. Azért mesélted ezt el, hogy vigyázzak rá?

Josh arca komoly maradt.

– A városban mindenki tudja, hogy a válásod óta sok nővel találkozgattál, de egyik kapcsolatod sem volt komoly. Jo most nagyon kiszolgáltatott helyzetben van. Sok ellenséget szereznél, ha megbántanád.

Ha tudná, hogy ez már megtörtént! – gondolta Peter keserűen.

– Rendben van, megjegyeztem – ígérte Peter. – Nem fogom az első adandó alkalommal rávetni magam.

Josh nem nevetett.

– Remélem, be is tartod az ígéretedet.

Peternek válaszolni sem volt ideje, Josh már ott is hagyta. Jól tudta, hogy nagyon óvatosan kell közelednie Jóhoz. Nehéz dolga lesz, de nagyon szép feladatnak tartotta, hogy visszaszerezze egy olyan nő bizalmát, akit valaha szeretett.

Jo csak sötétedés után ért haza. Amikor meglátta a házat, földbe gyökerezett a lába. A veranda helyén hatalmas űr tátongott. Fogalma sem volt, hogyan fog feljutni az ajtóhoz. A hátsó bejárathoz pedig nem volt kulcsa.

Miközben ezen tépelődött, kinyílt az ajtó, és Jo ijedtében elejtette a kezében tartott szatyrokat. Még szerencse, hogy nem vett törékeny holmit.

– Na végre! – szólalt meg Peter. – Nem akartam addig elmenni, amíg meg nem jössz.

Jo elhúzta a száját. Éppen azért maradt ilyen sokáig, hogy ne kelljen találkozniuk. Úgy látszik, nem tudott túljárni a férfi eszén.

– Hol van a teherautód? Szándékosan elrejtetted?

A férfi elmosolyodott.

– Hazavittem, és gyalog visszajöttem. Tudtam, hogy addig nem jössz haza, amíg itt áll a ház előtt.

– Jól sejtetted – morogta mérgesen a lány.

– Ne haragudj rám, Jo, nem akartalak becsapni, csak segíteni szeretnék, hogy be tudj jönni a házba. – A szatyrokra tévedt a tekintete. – Kifosztottad az összes boltot?

– Nem mindegyiket – sóhajtott Jo fáradtan. – Ha már itt vagy, légy szíves, nyisd ki nekem a hátsó ajtót!

– Sokkal egyszerűbb lenne itt bejönni.

– Mégis hogyan jutok föl oda?

– Rám mindig számíthatsz – ajánlkozott a férfi. – Azért vagyok itt.

Jo nem látta a férfi szemét, de biztos volt benne, hogy kajánul csillog.

– Valóban ilyen megbízható vagy? – kérdezte gúnyosan.

A férfi leugrott, és elindult a lány felé. Jo gyorsan felkapta a szatyrokat, és maga elé tartotta őket, mintha így akarna védekezni a férfi támadása ellen. Peter egyre közeledett.

– Remélem, nem vettél túlságosan nehéz dolgokat – mondta derűsen, és felkapta a lányt. – Lám csak, olyan könnyű vagy, mint a pehely!

– Peter, azonnal tegyél le! – sikította Jo. Megérezte a férfi ismerős illatát, s rég elfeledett vágy fogta el.

Peter a szemébe nézett.

– Két választásod van: megengeded, hogy felrakjalak a bejárathoz, vagy magad mászol fel, én pedig innen nézlek. – Vigyorogva folytatta: – Szép látvány lesz. Annak idején neked volt a legcsinosabb hátsód a környéken.

– Disznó!

– Nos, mi legyen? – kérdezte a férfi.

– Segíts be a házba, aztán tűnj el! – mordult rá Jo.

– Képes lennél elküldeni, amikor finom vacsorát készítettem?

– Igen.

– Szívtelen vagy – mosolygott Peter. – Nem gondoltam volna rólad.

– Az ember idővel megváltozik – közölte Jo gúnyosan, miközben a férfi felállt az ingatag gerendákra, és könnyedén felkapaszkodott vele az ajtóhoz.

– Ezt én is meg tudtam volna csinálni – mondta Jo szemrehányóan, és megcsípte a férfi karját. – Most pedig menj el!

– Csak ha már ettél.

– Nem hívtalak meg vacsorára. – Ebben a pillanatban megcsapta az orrát a sült csirke ellenállhatatlan illata.

– Csak akkor megyek, ha már megvacsoráztál – jelentette ki Peter határozottan.

– Úgy nézek ki, mint akit biztatni kell az evésre?

– Igen. Túl vékony vagy.

– Még sértegetsz is?

– Sajnos ez az igazság. A vacsora öt perc múlva kész.

Jo felsóhajtott. Úgy látszik, nem tud megszabadulni Petertől. Talán Ashley bízta meg azzal, hogy ügyeljen az étkezésére? Jól ismerte a férfit, és tudta, hogy addig nem tágít, amíg el nem éri a célját. Ezért esett olyan rosszul a hét évvel ezelőtti eltűnése, amely azt jelentette, hogy végzett vele, és új életet akar kezdeni valaki mással.

– Ha már itt vagy, te is egyél – mondta barátságtalanul.

Az asztal meg volt terítve, sőt még gyertya és egy csokor virág is díszítette. Olyan romantikus látványt nyújtott, hogy Jo megborzongott az izgalomtól.

– Mi ez? – kérdezte gyanakodva.

– Úgy hallottam, a nők szeretik a kellemes hangulatot – vont vállat a férfi, és látszott rajta, hogy zavarban van.

– Akkor, ha udvarolnak nekik. Ám a mi esetünkben egészen más a helyzet.

– Biztos? – Peter hangja csábítóan búgott.

Jo dühbe gurult.

– Peter, légy szíves, ne mondj ilyeneket!

– Miért ne? Mert elszakadtunk egymástól hét évvel ezelőtt?

– Nem! Azért, mert nős vagy, és van egy fiad. Mi ütött beléd? Azt képzeled, hogy flörtölni fogok egy családos emberrel?

Peter szeme sötéten megvillant, és arcán fájdalmas kifejezés jelent meg.

– Látom, rossz véleménnyel vagy az erkölcseimről – jegyezte meg fagyosan. – A félreértések tisztázása végett közlöm veled, hogy a fiam Richmondban él az anyjával. Már nem vagyok nős.

Jo éppen a vízért nyúlt, de a keze remegni kezdett, és letette a poharat. Ez a hír mindent megváltoztatott. Eddig biztonságban érezte magát, de most hirtelen izgalom fogta el. Már csak a múlt keserű emlékei álltak közéjük, és nem az, hogy Peter nős.

– Mi történt? – szaladt ki a lány száján a kérdés.

A férfi zárkózott lett.

– Nem akarok erről beszélni.

– De…

Peter a kezével elhárító mozdulatot tett.

– Elkészítettem a vacsorát, és látni akartam, hogy eszel-e, ez minden. Nem jogosítottalak fel arra, hogy a magánéletemben turkálj.

– Te is ezt akartad tenni velem.

– De figyelmeztettél, hogy nem kérsz belőle. Most már látom, hogy igazad volt. Beszéljünk valami biztonságos és semleges dologról!

Jo bólintott, de érezte, hogy Peter bejelentése reményt ébresztett benne. A kérdezősködés helyett megpróbált közömbös beszédtémát találni.

– Nagyon gusztusos ez a csirke – jegyezte meg. – Mikor tanultál meg főzni?

– A válás után – válaszolta a férfi, és elfordította a tekintetét.

Tehát még a vacsoráról sem társaloghatnak. Jo mérges lett.

– Segíts, légy szíves! Mondj te is valamit!

A férfi igyekezett megőrizni a komolyságát.

– Az időjárásról még nem tettünk említést. Azt hallottam, hogy újra havazni fog.

Jo érdeklődő arcot vágott.

– Valóban? Mikor?

Peter most már nem bírta tovább, és elmosolyodott.

– Valamikor a tél folyamán.

Jo felnevetett, és a köztük lévő feszültség feloldódott.

– Lehet – mosolygott rá a lány. – Tavasszal pedig esni fog! Ha így folytatjuk, új szakmára tehetünk szert.

– Nekem megfelel a mostani is. Te még lehetsz időjós, ha kedved van hozzá.

A lány megrázta a fejét.

– Inkább nem, nagyon szeretem a kerttervezést.

Peter szeme felragyogott.

– Az a foglalkozásod?

– Igen. – Jót meglepte a férfi hirtelen támadt lelkesedése. – Miért?

– Nincs kedved dolgozni, amíg itt vagy?

– Mike említette, hogy tud nekem munkát szerezni.

A férfi bólintott.

– Dolgozhatsz úgy is, hogy ő adja a munkát, vagy úgy, hogy én bízlak meg. Már három elkészült ház tereprendezésére kértem meg, de csak a várólistájára tud feltenni. Valamelyik nap megígérte, hogy hamarosan lesz segítsége. Biztosan rád gondolt.

Jo nagyot nyelt. Peternek dolgozzon? Ezzel kihívná maga ellen a sorsot. Előbb meg kell tudnia, hogy egy ilyen munka mennyire szoros kapcsolatot jelent kettejük között. Talán okosabb lenne, ha Mike lenne a megbízója.

– A munkával kapcsolatban te hozod a döntéseket, vagy a ház új tulajdonosa? – kérdezte Jo.

– Most én, mert a házakat csak tavasszal értékesítik. Szeretném, ha addigra tökéletes állapotban lennének kívül-belül. – A férfi figyelmes pillantást vetett a lányra. – Ez gondot okoz neked?

Jo letette a villáját, és a férfi szemébe nézett.

– Én is ezt kérdezem, Peter.

– Mit akarsz tudni?

– Amikor utoljára együtt voltunk, én még csak kislány voltam. Mára viszont felnőttem, megbecsült szakemberré váltam. Képes leszel megbízni bennem, és azzal a tisztelettel bánni velem, amelyet megérdemlek? Vagy a múlt eseményei megzavarják a kapcsolatunkat?

A férfi tekintete elkomorult.

– Mindig bíztam benned. Én rontottam el, nem te. Lehet, hogy a végén nem kezeltelek olyan tisztelettel, mint amilyet megérdemeltél volna, de az egész az én ostobaságom miatt történt, és semmi köze nem volt az érzéseimhez. Tudom, hogy ezt nem érted, mert ennek ellenére megbántottalak.

– Valóban nem értem – ismerte be Jo.

– Hajlandó vagy mindezek ellenére megpróbálni? Ha úgy érzed, hogy nem megy, akkor bármelyik nap felbonthatod a szerződést, nem fogok megharagudni.

– Nem szoktam félmunkát végezni. Ha valamit elkezdek, azt be is fejezem, ebben biztos lehetsz.

– Te pedig abban, hogy nem foglak még egyszer megbántani, Jo. Komolyan mondom.

A férfi őszintének látszott, és a lány szeretett volna hinni neki. Ez a munka új kezdetet jelenthet, és legalább nem bolondul meg a semmittevésben. Kinyújtotta a kezét.

– Áll az alku. Azért megbeszélem Mike-kal is, de nem hiszem, hogy kifogása lenne a megállapodásunk ellen.

– Remek. – Peter megcsókolta a lány kezét. – Nem fogod megbánni, kedvesem.

Jo némi gyanakvással nézett a szemébe.

– Remélem, igazat beszélsz – mondta halkan.

Másnap reggel betoppant Mike és Melanie. Jo nem örült a nővére felbukkanásának, mert kettesben szeretett volna beszélni Mike-kal. Félt, hogy Melanie messzemenő következtetéseket von le, ha meghallja, hogy Peterrel fog dolgozni.

– Gyertek be! Kértek reggelit?

– Most nem, köszönöm – mondta Melanie, és kíváncsian nézett a húgára.

– Köszönöm, én sem – csatlakozott hozzá Mike. – Húsz perc múlva egy háznál kell lennem. Korábban is ideérhettem volna, de Melanie ragaszkodott ahhoz, hogy elkísérjen.

– Igen? – csodálkozott Jo.

– Kíváncsi, hogy miért akarsz velem beszélni – közölte Mike, és gyengéd pillantást vetett a feleségére.

– Akkor a tárgyra is térek – mondta Jo. – Peter Cartlett megkért, hogy néhány újonnan épült háznál vállaljam el a tereprendezést és a kertépítést. Azt mondta, hogy te nagyon elfoglalt vagy. Beleegyeztem, de csak akkor, ha nincs ellene kifogásod. Nem szeretném elcsábítani az egyik ügyfeledet.

– Semmi gond – mosolygott Mike. – Örülök neki, mert szegény Petert már így is nagyon megvárakoztattam.

– Biztosan jó ez neked? Ha akarod, én csak az alvállalkozó leszek, és te kötöd meg vele a szerződést.

– Szó sem lehet róla! Miért bajlódnánk a fölösleges papírmunkával? Ámbár ha hosszabb ideig szándékozol itt maradni, nem bánnám, ha közös vállalkozásba kezdenénk. Annyi munka van, hogy ketten is alig győznénk.

Melanie szeme felragyogott.

– Milyen nagyszerű ötlet!

Jo gúnyos pillantást vetett nővérére.

– Úgy viselkedsz, mintha nem te találtad volna ki!

– Hogy mondhatsz ilyet? – méltatlankodott Melanie. – Mike ötlete volt.

– Nagyon köszönöm az ajánlatot, de lehet, hogy nem is fog tetszeni a munkám.

– Ne kéresd magad! – korholta a nővére. – Olyan nagyszerű lenne, ha te is itt laknál! Talán anyát és apát is sikerülne rávennünk, hogy nyugdíjba vonulásuk után ideköltözzenek.

Jo úgy érezte, Melanie kicsit elébe vág az eseményeknek.

– Egyelőre még ne tervezzük a távolabbi jövőt! Előbb-utóbb vissza akarok menni Bostonba.

Melanie arcára kiült a csalódottság.

– Ahogy akarod. Bár ha maradnál, Mike-kal sokkal több időnk maradna a családtervezésre.

Jo a nővérére bámult.

– Mi közöm ehhez?

– Itt az ideje, hogy Jessie-nek kis testvére szülessen – magyarázta Melanie. – Mike-nak azonban annyi a munkája, hogy alig látjuk egymást, és szinte alig jut időnk… Szóval, érted.

Mike megbökte a feleségét.

– Arra azért mindig szakítunk időt, drágám – helyesbített, és Jóra kacsintott. – Azt hiszem, mennem kell. Fontold meg az ajánlatomat, Jo!

Mihelyt az ajtó becsukódott Mike után, Melanie Jóhoz fordult.

– Most rátérhetünk a lényegre.

Jo értetlenül nézett nővérére.

– Miről beszélsz?

– Rólad és Peterről. Nagyon gyorsan összemelegedtetek.

Jót elfutotta a pulykaméreg. Pontosan ettől tartott!

– Szó sincs róla. Megemlítettem neki, hogy kerttervező vagyok, ő pedig megkérdezte, hogy nem dolgoznék-e neki.

Melanie-n látszott, hogy a hallottak nem elégítik ki a kíváncsiságát.

– Mikor beszéltétek meg?

Jo azonnal észrevette a kérdésben rejlő csapdát.

– Tegnap – felelte óvatosan.

– Mintha azt említetted volna, hogy távol maradsz a háztól, amíg Peter dolgozik.

– Így terveztem. Tegnap mégis itt volt még, amikor megérkeztem.

– Hány órakor?

– Melanie, tulajdonképpen mire vagy kíváncsi?

– Semmire – mosolygott vidáman a nővére. – Csak el akarom halászni a híreket Maggie és Ashley orra elől. Mindig mindent ők tudnak meg előbb!

– És most mit tudtál meg?

– Valami van közted és Peter között.

– Együtt fogunk dolgozni. Ha erre gondoltál, akkor eltaláltad.

– Gúnyolódj csak! Biztos vagyok abban, hogy többről van szó – erősködött Melanie.

– Miről?

– Kölcsönös vonzalomról.

– Valóban, mindketten vonzódást érzünk a házak és a kertek iránt – jegyezte meg Jo gúnyosan.

Melanie elhúzta a száját.

– Erről jut eszembe, hol van most?

– Gondolom, dolgozik.

– És miért nem itt? – kérdezte Melanie csalódottan. Látszott, hogy nagyon szívesen feltett volna néhány keresztkérdést Peternek is.

– Majd később jön – közölte Jo.

Melanie arca azonnal felderült.

– Sötétedés után? Akkor nem nagyon tud dolgozni.

Jo felsóhajtott. Úgy látszik, a nővére mindenáron bele akart magyarázni valamit a helyzetbe.

– Szerintem ez a babaprojekt kicsit beszűkítette az érdeklődésedet – jegyezte meg szárazon.

Melanie mosolygott.

– Lehetséges. Most ez a legfontosabb az életünkben. – Szemrehányó képpel folytatta: – Sajnos nagyon kevés időnk jut egymásra.

– Azért nincs elég időtök a szexre, mert én nem költözöm ide?

– Nem szexről van szó, hanem egy kisbabáról – helyesbített Melanie. – Lenne egy kis unokaöcséd vagy unokahúgod. Hát nem csodálatos?

– Dehogynem – bólogatott Jo –, viszont a fogantatásához semmi közöm.

– Jól van, csak megpróbáltalak rábeszélni. Most viszont mennem kell.

– Gondolom, azonnal Maggie-hez szaladsz a hírekkel – húzta el a száját Jo.

– Persze – vallotta be Melanie. – Velem tartasz?

Nem lenne jó, ha Maggie és Ashley Melanie-tól tudná meg a történteket. Azonnal tervezgetni kezdenék a tavaszi esküvőt. Úgyhogy Jo derűsen Melanie-ra mosolygott.

– Már megyek is.

Melanie csalódott arcát látva tudta, hogy jól döntött.

Peter egy vízparti építkezésen érte utol Mike-ot. A férfi elgémberedett ujjakkal vázlatokat készített a helyszínről. Peter odalépett hozzá.

– Miért nem teherautóval közelíted meg a terepet, és a melegben ülve készíted a tervrajzot? – kérdezte.

– A vállalkozó az összes építési hulladékot a ház mellett halmozta fel, ezért csak gyalog tudom megközelíteni a partot – válaszolta Mike.

– Ha velem dolgoznál, nem lennének ilyen gondjaid – jegyezte meg Peter.

Mike értetlenül nézett rá.

– Úgy hallottam, már van segítséged. Jo elmesélte, mert aggódott, hogy netán kifogásom lenne ellene.

– Na és?

– Örülök neki. Te is meg leszel vele elégedve. Láttam már néhány munkáját, és tudom, hogy nagyon jó szakember.

– Vajon ismeri az itteni éghajlatot és növényeket is? – aggodalmaskodott Peter.

– Ezt inkább beszéljük meg a teherautódban! – javasolta Mike. – Nagyon fázom.

– Bezzeg én még kávét is hoztam neked, mert sejtettem, hogy itt talállak. El kell ismerned, hogy nem minden építési vállalkozó ilyen figyelmes, mint én. Nem tudom, miért nem akarsz velem dolgozni.

Amikor elhelyezkedtek a teherautóban, Mike Peternek szegezte a kérdést:

– Mi a gondod Jóval? Miért nem akarod, hogy ő dolgozzon neked?

Peter nem tudta, mit válaszoljon. Nem akart az érzelmi bonyodalmakról beszélni.

– Ez a táj nem egy bostoni előkert – magyarázta.

– Jo munkájában nem találhatsz hibát. Ha mégis fenntartásaid vannak, mutasd meg nekem a vázlatait és a terveit, mielőtt elfogadod őket.

Peter tudta, hogy Jónak rosszulesne, ha a háta mögött Mike-kal ellenőriztetné a munkáját.

– Erről szó sem lehet, mert vérig sértődne.

Mike elmosolyodott.

– Akkor mondd el nekem az igazat! Úgyis tudom, hogy nem Jo szakértelme miatt aggódsz.

Peter elhatározta, hogy mással próbálkozik.

– Jo élete most a feje tetejére állt. Josh elmesélte, hogy nemrég szakított a vőlegényével. Talán még nem kellene dolgoznia.

Mike felnevetett.

– Tudom már, mi a baj: félsz tőle.

Peter felháborodott.

– Miért félnék Jo D’Angelótól?

– Talán azért, mert vonzódsz hozzá – vélte Mike, majd komoly arccal megjegyezte: – Tudom, hogy régebben volt köztetek valami.

Peter mérgében a kormánykerékre csapott.

– Ezt meg honnan veszed? – förmedt rá a férfira, és azt sem bánta, hogy ezzel elárulja magát. – Akkor még nem is laktál itt.

– Tehát igaz?

Peter bólintott.

– Mit hallottál?

– Állítólag nyári kaland volt, de az is lehet, hogy több.

– Több volt annál – ismerte be Peter. – Én pedig összetörtem a szívét. A nővérei is tudják?

– Nem hiszem. Különben már régen lelőttek volna.

– Szerintem is. – Peter Mike-ra sandított. – Elmondod nekik?

– Csak akkor, ha újra bántani akarod. Igaz, hogy barátok vagyunk, de Jo számomra már családtag. Az ő érdekeit kell képviselnem. Nem nagyon értek a nőkhöz, még a saját feleségemen sem tudok mindig kiigazodni, mégis úgy vélem, hogy ha Jo elvállalta ezt a munkát, akkor hajlandó arra, hogy több időt töltsön veled. Talán így alkalmad nyílik arra, hogy helyrehozd a hibád. A munka révén a szó szoros értelmében semleges terepen lehettek együtt.

– Köztünk már akkor is izzik a levegő, ha egy helyiségben vagyunk – jegyezte meg Peter lemondóan.

– Szerintem feküdjetek le egymással, és akkor megszűnik a feszültség.

Peter elszörnyedt.

– Éppen most bomlott fel az eljegyzése, és érzelmileg teljesen össze van zavarodva. Hogy mondhatsz ilyet? Valóban nem értesz a nők nyelvén. Kész csoda, hogy Melanie-t nem riasztottad el magadtól!

– Talán okosabb volt nálam. Most viszont térjünk vissza Jóra! Megnyugodtál már, és beleegyezel, hogy ő dolgozzon az újonnan épülő házaidnál?

– Igen – sóhajtott Peter. Pedig a kínok kínját fogja kiállni minden pillanatban, amikor a lány közelében van.