Javított, újrakiadás

Copyright © S. A. Tailor, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél és az éldekor Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: NeylaGrey

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-56-8

Ha fa lennék, biztosan tulipánfa volnék.
Gyökereim szerteágaznának édesszüleim udvarának földjébe kapaszkodva.
Szélvihar idején törzsemnek támasztékot te nyújtanál, B.
Félénk ágaim kibontakoznának segítségeddel, Zs.
S., virágba általad borulna lombkoronám,
drága gyermekem.

Kedves olvasóm!

Alábbi regényem olyan nyers, középkori közegben játszódik, ahol a túlélésért küzdeni a mindennapok része; a morális hanyatlás márpedig a túlélést szolgálja.

A történet során több olyan gondolattal és eseménnyel is szembekerülhetsz, amely megterhelő lehet.

Ezen témák közé tartozik a kitaszítottság és a másság mindennemű elfogadásával való belső vívódás, a bántalmazó kapcsolat felismerése, bemutatása. A természettől való eltávolodás, a megfelelési kényszer, valamint a bűntudat feldolgozása az önazonosságra való törekvés mellett.

Jó olvasást kívánok!

LEJÁTSZÁSI LISTA

1. Ardie Son – Run with the Wolves

2. Abel Korzeniowski – Dance for Me Wallis

3. Stromae – Mauvaise Journée

4. Stromae – Santé

5. Stromae – Fils de joie

6. Angelo Branduardi – Vanità di vanità

7. Angelo Branduardi – Tema di Leonetta

8. Rok Nardin – Where is Your God Now?

9. Rok Nardin – The Cad

10. Rok Nardin – The Mad Devil

11. Secession Studios & Greg Dombrowski – The Storm

12. Antti Martikainen – The King of the Highlands

13. Asturia Quartet – Palladio

14. David Garrett – Midnight Waltz

15. Joshua Kyan Aalampour – The Forsaken Waltz

16. Lindsey Stirling – Crystallize

17. Indila – Tourner Dans le Vide

18. Indila – Dernière Danse

19. T.A.T.U. – All About Us

20. Sam Smith – Unholy

21. Livingston – Shadow

22. Miley Cyrus – Can’t Be Tamed

23. DJ Holanda, MC GW & MC TH – Montagem Coral

KARAKTER SEGÉDLET

A River-vérvonal:

Meluzina River: A folyók sötét úrnője.

Melior River: Meluzina River idősebbik húga.

Palatin River: Meluzina River ifjabbik húga.

A Frank Birodalom,
Akvitánia tartomány:

Lusignan-ház:

Rajmondin de Lusignan: Lusignan várának ura, Poitiers és Forez grófságának hűbérese. Hugh és Betta de Lusignan és Betta de Lusignan egyetlen gyermeke.

Hugh de Lusignan: Rajmondin de Lusignan megboldogult atyja, Lusignan első ura. Emmerick de Beaujeu féltestvére.

Richomer: Főlovász.

Cecily: A vak banya.

Hugh: Cecily galamblelkű fia

Merovech: Az erőd urának személyes inasa.

Ultia: Blantiferte úrnő dajkája és későbbi szolgálója.

Monique: Lusignan első számú szakácsa.

Zakaria: Kennelmester.

Acfred a vörös, Ragenfrid, Vaefer, Nardwin: Commitatusok, azaz Lusignan birtokosának legfőbb testőrei.

A Beaujeu-ház:

Emmerick de Beaujeu: Forez grófja, Szent-Marcellin ura. Amalgar, Bertram, Blantiferte és a törvénytelen ikrek atyja. Rajmondin nagybátyja.

Amalgar de Beaujeu: Emmerick de Beaujeu és Bertrude de Beaujeu elsőszülött gyermeke. Bertram és Blantiferte de Beaujeu édesfivére.

Bertram de Beaujeu: Kuzinja Rajmondin de Lusignannak. Blantiferte édestestvére, Nantelm és Isarn Forez féltestvére. Házassága által Lyon grófságának örököse.

Blantiferte Adeleheid de Beaujeu: Emmerick de Beaujeu és hitvese Bertrude de Beaujeu egyetlen leánya. Nantelm és Isarn de Forez féltestvére. Bertram és Amalgar de Beaujeu édeshúga.

Nantelm de Forez: Rajmondin de Lusignan unokaöccse. Emmerick de Beaujeu, a hajdani forezi nagyságos gróf bal kézről született fia, kinek édesanyja Martzela zu Altube. Isarn de Forez ikerfivére.

Isarn de Forez: poitiersi atya, édesanyja: Martzela zu Altube.

Poitiers grófsága, a Palota lakói:

Rannulf Rannulfilds: A Palota grófja, Akvitánia tartomány legfőbb irányítója.

Ebalus Manzer: A gróf törvénytelen gyermeke, a Palota jövendőbeli ura.

Isarn de Forez: Emmerick de Beaujeu és Martzela zu Altube fia, édesanyja okán törvénytelen gyermek. Nantelm de Forez ikertestvére. A Palota újdonsült atyája.

Ortixa Maria Zabala: A baszk származású Balendin Elisalde és Gurutze Idoia Elisalde középső leánya. Testvérei: Domeka és Baltza.

Errolan Zabala: A baszk királyi család rokona, Ortixa Zabala férjura.

Théodé: Ortixa Zabala személyes szolgálója.

Chariulf, Adalt, Willigod atyák: A Szent Maria Maior tanoda mesterei és diákjai, a Palota atyái.

Prológus

Blantiferte

Akvitánia, Lusignan

Az Úr 882. esztendeje, nyár

– Hozzak úrnőmnek eztán valamit? – Alantas szolgálóm sáros, szürke ruhájába kapaszkodva hajolt elém hátam mögül. Hangja erőteljes volt megélt kora okán, s én időnként éltem a gyanúval, hogy hallása nem szolgálja már úgy, mint hajdanán. Piszkos arca minden izma feszült türelmetlenségben játszott, várva, mivel járhatna kedvemben. Néha, mikor ilyen közelségbe került hozzám, felderengett bennem, hogy ezen asszony csecsét szopva kezdtem életem hajnalát.

– Ő mit csinál? – kérdeztem, visszafordulva önmagam tükörképe felé. Kerek arcom minden gyermekded vonását elvesztette az utóbbi három esztendőben, jóllehet még csak tizenöt nyár volt mögöttem.

– Rajmondin úrral van, az emeleti szobában – felelte azzal az alázattal, melyet azok az emberek öltenek magukra, akik a rossz hírt hozzák. Éreztem, ahogy undorba fordul arcom szavai hallatán, bár már nem láttam magam. Az az átkozott, eretnek boszorkány! Sötét nap volt mindannyiunknak, mikor a fekete szajha betette a lábát a várba. Azóta olyan gyakran esik az eső, s olyan viharok ostromolják a környéket, amilyenek előtte soha. Így jelzi hát az Úr nemtetszését nekünk. Inkább dúlnák fel földjeinket újra az északi népek, mint ez! Nem e világi teremtmény az a némber, csak az Úristen kigúnyolása. Olyan az arca, mintha maga Lilith bújna meg sápadt bőre alatt. Ahogy belép termeimbe, megborzongok tőle, s ezzel mások is így vannak. Persze nem úgy az én emberem. Ő valósággal kivirul a társaságában, s annyira ostobának hisz, hogy nem veszem észre, mennyire megbabonázta őt. Kuzinom sokkal távolságtartóbb velem, mióta itt a szajha. Előtte sosem éreztem felőle ezt a merev viselkedést tizenkét éves jegyességünk alatt. Féltem őt tőle, s ha ez így folytatódik, kicsúszik kezeim közül az irányítás.

– Hozd a két legszebb kupát! Azokat a régi ajándékokat, a hozzájuk illő tálcával. Töltsd őket a legjobb fűszeres borunkkal – utasítottam, de gerjedő haragomnak gátat vetett, ahogy újra ócska tükröm felé fordulva nézegettem az amúgy makulátlan bőrömet. Legalább fiatalabb vagyok nála – gondoltam, ahogy végigsimítottam enyhén rózsás orcámon. Kezemet felemelve intettem Ultiának, hogy hagyja abba rakoncátlan, aranysárga hajam fésülését. Bármennyi ideig is kefélik, mindig makacsul visszaugranak tincseim eredeti, virgonc göndörségükbe. Fejem köré fémből fűzött hajdíszt kötött korábban, s most annak ovális formájú díszét igazgattam homlokom közepére.

– Ahogyan úrnőm óhajtja – s azzal letette az íves formájú, színes kövekkel berakott csontfésűt az előttem lévő asztalra. Hosszasan bámultam az ékkövek mintáját, melyek két oldalról visszahajló delfinformában végződtek. Lehunyt szemeimen keresztül egy pillanatra apró kezeket láttam rákulcsolódni a pompás tárgyra.

– Várj! – szóltam utána, mikor már az ajtó résében állt. – Bátyám nem üzent nekem? – kérdeztem, és ő titokzatos képpel visszalépett, behajtva maga mögött azt. Ráncai csak úgy vonaglottak kimondatlan izgatottsága okán.

– Úrnőm… – kezdte, s kis szünetet tartott, én pedig majd’ belé vesztem a kíváncsiságba, hogy halljam a fivérem felőli híreket. Fogaimat csikorgatva vártam hát a folytatást. – Azt beszélik a cselédek, hogy pár napja levelet kapott az uraság tőle. Amaz meg elrendelte a déli szobák egyikének előkészítését. – Arca csúfondáros vigyorba torzult, számítva előtörekvő jókedvemre.

Hát visszatér… – merengtem, s önkéntelen is a fésűhöz nyúltam. A várt megkönnyebbülésem azonban elmaradt. Ultia fehérré fakult haját simogatva kacsintott nekem, mintha bizalmas barátok lennénk, de én egy biccentéssel útjára indítottam. Az öregasszonyt otthonról hoztam magammal, mikor idejöttem Lusignan jelentéktelen várába, hogy beteljesítsem kötelezettségemet a vár ura felé. Annak idején atyám is velem tartott, s úgy volt, megült menyegzőnk után tér vissza Szent-Marcellin-i várunkba. Ő azonban nem kelt útra többé: ebben a lepusztult erődben érte végzete, s én teljesen magamra maradtam. Könnyektől homályos szememmel a polcom felé fordultam, melyen a kis faládikát tartottam. Felé léptem, miközben atyámmal való utolsó találkozásomon járt eszem.

Bárcsak beszélhetnék még veled! – Tekintetem imazsámolyomra vetődött.

– Bocsásd meg, Uram, hiúságom, botor gyermekedként nem jártam eléggé kedvedben az utóbbi időben. Ezzel hoztam fejemre ezt a sátáni nőt, s kicsúsztam kegyeidből. – Orcámra csorduló könnyeimet törölve letérdeltem. Összefontam kezeimet, s bűnös lelkem oltalmára hívtam elnyűtt bőrkötésű szentírásom kedvenc imáit, melyeket már fejből tudtam. Hangosan kimondva folytak fohászaim ajkaimról.

– „Tarts meg engem, Istenem, mert hozzád menekültem! Ezt mondom az Úrnak: Te vagy az én Uram, rajtad kívül nincs, ami jó nékem. A szentekben, akik a földön élnek, és a dicsőségesekben telik minden kedvem. Sok fájdalmuk lesz azoknak, akik máshoz csatlakoznak. Nem mutatok be nekik vérrel kevert italáldozatot, még nevüket sem veszem ajkamra. Uram, te vagy osztályrészem és poharam, te tartod kezedben sorsomat. Osztályrészem kies helyre esett, örökségem nagyon tetszik nekem. Áldom az Urat, mert tanácsot ad nekem, még éjszaka is figyelmezteti bensőm. Az Úrra tekintek szüntelen, nem tántorodom meg, mert a jobbomon van. Ezért örül a szívem, és ujjong a lelkem, testem is így biztonságban van.”

Ahogy a szavak elhagyták számat s megkínzott lelkemet, kinyújtottam ujjaimat az előttem álló gyertya lángjába, s ott tartván őket a békesség édes érzése szétáradt mellkasomban, az ujjaimban lévő vezeklő fájdalommal egy időben.

1. FEJEZET

Emlékek

Meluzina

Frank föld

882. Eostur, az esztendő negyedik hava
Visszatekintés a 879. esztendőre Avalon szigetére

Anyaszült meztelen telepedtem le a folyótól nem messze, miután végeztem a kelmék mosásával. Nem tartott túl sokáig a feladat: csupán egy váltás ruhaneműnk volt, köpenyből pedig csak egyetlenegy, de az év negyedik holdhónapjában az ember már gyakran elhagyhatja a nehezebb ruhadarabokat. Különösen meleg tavaszunk van. A kelme, amit tisztítottam, finomabb lenvászonból készített anyag. Alsószoknyáink durvább, sáfránnyal színezett, bokáig érő, egyszerű tunikák. A felső réteg valamivel könnyebb. Az eredeti színét már nem lehet megállapítani. Az egyik talán barna, a másik fekete lehetett, a harmadik meg a kettő közti árnyalat. A köpenyek gyapjúból készültek, de igen vékonyak – kikoptak már. Az enyém éjfekete, s kör alakú szegélye ezüstös selyem hímzéssel van díszítve. Ez a legdrágább holmim, és én nagyon szeretem. A rongyos részekre saját kézzel varrtunk, így ma már több a ruhaneműkön a hímzés, mint az anyag, de legalább gyakran tisztítjuk. Ennek okán viszonylag sokszor jártam erre. Élveztem a magányt, amit ez a hely nyújtott. Szinte senki nem járt itt rajtam kívül. Szerettem így egyedül lenni, elzárkózva mindentől s mindenkitől.

Csukott szemhéjamon éreztem a nap meleg érintését. Az egész világ sárgán világít! – gondoltam szórakozottan, ahogy az erős napfény feloldotta a feketeséget, amit a szemünk belsejéből látunk. Lustán gyönyörködtem a madarak hangjában, és élveztem a szellő cirógatását. Karjaimat lomhán mozgatva a lágy füvön, éreztem annak nyugalmas, csiklandó érintését. Tompa fáradtság terített maga alá ezen a délelőttön. Nem sokat aludtam előző éjjel, és ez az elcsigázottság beborította minden tagomat. A mai nap békés és nyugodt – máskor ilyenkor elindulok az erdőbe járni vagy gyűjtögetni, de ma úgy döntöttem, inkább itt pihenek. Sötét színű hajfonataimat, melyek rögtön a fejbőrömtől indultak, szétterítettem a fejem körül, úgy szárítottam. Vékony alakom a magas fűbe veszett; ha járna erre valaki, akkor sem láthatna. Csupán a ruhákat, amiket a közeli, alacsonyabb ágakra akasztottam száradni a sajátommal együtt. Tehát miután elvégeztem a munkát, s kimostam a rajtam lévő ruhát is, megmosakodtam a folyóban. Mélyre bemerészkedtem a hideg vízbe, úgy mártóztam. Nem okozott problémát a sodrás: előbb úsztam, mint jártam vagy beszéltem volna. A víz volt az én éltető erőm. Belőle táplálkoztam, s nem csak mint éhező vándor. Valóban kivirultam tőle, úgy, ahogy csak a hozzám hasonlatosak tudnak. A folyó, bár nem mondhatni szélesnek, sodrása igen gyors volt. Vize olyan tiszta, hogy egészen medrének aljáig láttam le belé. A vízmozgás zubogó hangja elmélyítette gondtalanságom érzését. Így még némi időt adva magamnak a vízparthoz araszoltam, s ujjaimmal lusta köröket írtam le a folyó felszínén, de láthatatlan rajzaimat azonnal magával vitte a sodrás. Gyönyörködtem a színes kavicsokban, melyeket egészen szimmetrikus formákká csiszolt a folytonos áramlás. A nap pontosan felettem állt, tehát lassan vissza kellett indulnom testvéreimhez.

Egy amolyan rég elhagyott kunyhóban szálltunk meg. Nem gondolkodtam azon, előttünk ki élhetett ott, de az biztos, hogy nagyon régóta csak magában állt. Időközben egészen lakhatóvá és hangulatossá tettük. Persze ez nem nekem köszönhető. A fából és sárból összeeszkábált házikó kiszögellő tetejét, mely szinte a domboldalból indult, szépen befoltozta Palatin. Melior pedig imád kotyvasztani mindenfélét, s alkotásai többnyire fantasztikusan sikerülnek. Ettől egészen otthonos hangulat költözött belé velünk együtt. Én magam egyikhez sem értek, de felismerem a növényeket s gombákat, és össze is gyűjtöm őket. Meli tudásának viszont még királyi várakban is hasznát vennék. Én többnyire azokat a kisebb munkákat választom, amik elvégzése közben csak magam lehetek. Húgaim közelsége öröm számomra, és elég nagy küzdelmembe telt elérnem, hogy velem tarthassanak vándorlásom során. Bár néha akadtak nézeteltéréseink, ők mégis velem vannak, de jól tudom, nem az én reményvesztett társaságom okán. Rég felbomlott már köztünk gyermeki egységünk és feltétlen összetartozásunk érzése. Túl sok minden történt velünk, amióta elszállt felettünk romlatlan gyermekkorunk. Azonban sosem tagadtam, hogy kapcsolatunk megromlása az én hibám. Zárkózottabbá és – igaz, nem vetik a szememre – komorabbá is váltam. Elláttuk magunkat, így nagy ritkán volt szükség arra, hogy ellátogassunk a legközelebbi faluba, ami egy teljes napi járásra volt a viskótól. Azt a kevéske pénzt, amely a rendelkezésünkre volt, mások mulattatására szánt tánccal szereztük. Megálltunk egy-egy faluban, és alkalomadtán előadtuk időközben hírhedtté vált táncunkat, az emberek pedig érméket szórtak miatta elénk tisztes távolból. Szabadságunkat azonban nem árnyékolták be olyan vágyak, melyek azokat érintik, akik birtokolnak valamit. A mi földünk mindenki földje, a természet, melyet teremtőnktől kaptunk. Máskülönben megtanultunk szőni, fonni, halászni, és kiismertük gyermekkorunkban az összes erdei növényt és állatot. Így természetes volt, hogy a külső világtól elzárva, önmagunkért élünk, mindenféle kötöttség nélkül. Illetve most már van, ami megköt, de csak engem. Már két holdhónapja is lehet, hogy letelepedtünk ebben az erdőben. Eddig ez a legkedvesebb hely számomra, mert a környezet errefelé érintetlen. Ennek az országnak a határát nemrég értük el. Nem sokat tudok róla, s azt is csak véletlen, hogy átléptünk egy határt. Errefelé annyi határ van, s annyi királyság, hogy meg sem tudnám jegyezni. Melior azonban mindig képes fejben tartani a naprakész pletykákat.

– Annyit tudok róla, hogy elég sok probléma van a mostani királyokkal. Azért többet mondok, mert egyszerre több is van. Régen egy hatalmas királyság volt az egész, de az egyikük úgy döntött, testvériesen elosztja földjét fiai között – mondta a beavatottak bizonyosságával egyik reggel, amint én a mézfüvet kötöztem csokrokba. Így én és Palatin csendben, s minden szavának hitelt adva hallgattuk mondandóját. – Mindenki hatalmas akar lenni, aki beleízlel az uralkodásba. A fiúk fiai azóta még tovább osztották. Pontosan nem tudom, hányadán áll most a dolog – folytatta nagy bölcsen.

– Engem aztán nem érdekel, amíg békében élhetek a királyok erdeiben – felelte erre Palatin, enyhén legyintve kezével.

Háromévnyi folyamatos vándorlás után mindhárman örömünket leltük a mostani megpihenésben. Az utolsó ehhez hasonló hely, ahol még anyánkkal laktunk, Avalon volt. A hely, melyet csak úgy hívnak: az elveszett sziget. Az életben csak egyszer lehet megtalálni, s azt is csak úgy, ha nem keresed, csak odavetődsz. Azonban ha egyszer meg is találtad, utána könnyen elveszítheted, s többé soha nem találod meg újra. Legalábbis ezt mondják. De Magna Mater lássa lelkem, soha többé nem akarom megtalálni! Ettől függetlenül más népek is éltek ott velünk, viszont szigorúan megtartottuk a távolságot tőlük. Édesanyánk rideg jellemű asszony, bár ennek ellenére figyelmesen nevelt minket. Ahogy másokkal nem, úgy velünk sem került túl közeli kapcsolatba, mert szerinte mindenkinek megvan a helye a világban, és a mi helyünk még nem létezik. Azonban gyakran felvitt minket Avalon legmagasabb hegyére, ahonnan csodálatos kilátás nyílt egy másik szigetre. Ott aztán megmutatta a távoli királyságot, melyet Albának nevezett. Mesélt nekünk a várról, ahol egy számára kedves ember él. A várat persze nem láttuk, de az a táj egészen beleégett emlékezetem szövetébe, s talán soha nem is fogom elfelejteni azokat a képeket. Erről a szépséges, vad, zöld vidékről mindig ámulattal és távoli merengéssel mesélt. Egészen elhittem neki, hogy ott jobb lehet az élet.

– Abból a földből születtetek, Meluzina. – Gyakran mondogatta ezt, s nekem ennél szebb és nyugodtabb gyermekkori emlékem nincs is. Órákig képes voltam nézni a messzeségben a fehér sziklákat, a mellette elterülő lapos völgyeket. Avalont sosem éreztem otthonomnak, s néha azt képzeltem, hogy talán az a föld lehetne az, mit otthonomnak hívok.

– Ott királyok s királynők élnek. Mi is ott éltünk rég. – S én ártatlan, gyermeki kíváncsisággal arról faggattam, miért nem élünk most is ott.

– Mert megszegték a nekem tett ígéretet – felelte egyszerűen, és ennél többet soha nem is mondott. Én viszont attól kezdve azt képzeltem, hogy még most is ott élek, és egy vár hercegnője vagyok. A várat úgy képzeltem, hogy csillogó kövekből épült, magas tornyai vannak, s aranykupolás teteje és kertje tele van rózsákkal. Sokszor ábrándoztam arról anyám meséi alapján, hogy nekem is van egy apukám, miként minden gyermeknek van. Úgy tűnődtem, egyszer eljön értem és magával visz, s megóv engem úgy, amiképp anyám nem akart. Az sem lett volna baj, ha nem egy várba visz, csak el valahova máshova, hogy ne csak elképzelhessem a világ csodáit, hanem láthassam is őket. A felhők a távolban lévő sziget fölött olykor besűrűsödtek, s én hamar megtanultam felismerni, mikor esik az eső, s milyen időre lehet számítani a felhők járása alapján. A zord időjárás nem szegte kedvem, mindig is tetszett a viharok játéka. A cikázó villámlás, ahogy megvilágítja a beszürkült tájat. Csakúgy, mint a víztől, az esőtől is újult erőre kaptam, ahogy a családom összes többi tagja is. Többnyire mindig csak magunk közt voltunk. Évente csupán egy néhányszor merészkedtünk ki más emberek közé. Azt fontos emlékeim között tartom, mikor először embereket láttam. E találkozásnál csak arra tudtam gondolni, hogy mennyire hasonlatosak hozzánk, és mégis milyen idegenek tőlünk. Máskülönben lenyűgöztek, hogy mind mások, és mindenkiben láttam valami érdekeset, amit az előzőben nem találtam. Az egyiknek szép volt az orra, a másik meg olyan gyönyörűen font, amilyent elképzelni sem tudtam. Szerettem figyelni ezeket a tehetséges, csodás embereket, de hamar megtanultam, hogy nem mindenki lát úgy, ahogyan én.

Különösen érdekesek voltak számomra a férfiak, s ahogy cseperedtem, kiderült, hogy ők is különös érdeklődéssel fordulnak felém. Még úgy is, ha nem szívesen lépett senki sem közvetlen kapcsolatba velünk. Nem törték magukat kegyeimért, de olyan sem akadt köztük tizennégy és ötven között, aki ne fordult volna utánam. De az is gyakran megesett, hogy kigúnyoltak, vagy úgy haladtak el mellettünk, hogy elkerültek nagy ívű távolságokban. De így is lejártunk a vásárokba, ahol fadeszkákra fektetett portékáikat árulták. Pénzem nem volt, azonban nagy hasznát vettem tudásvágyam csillapításában, ahogy az árukat figyeltem. Többnyire élelmet, de akadt köztük asztalosmunka, apró faszobrokkal és különböző méretű és mintájú edényekkel. Fémművesek pakolták ki hitvány anyagból készült ékszereiket és valamivel jobb minőségű üstjeiket. Ekkortájt sem szűnt meg ellenünk az ellenszenv, de legalább húgaimnak volt némi társasága. Nekik valahogy könnyebben ment ez mindig. Őket jobban elfogadták, de mára ez is megváltozott: már senki nem kíváncsi ránk, s ez miattam van. Mintha egy fekete lepel omlana vállaimra hajam helyett, s azt hirdetné: átkozott vagyok közöttük.

Anyám tanítása nyomán sokat tudtam. Tudtam, hogy vannak síkságok, hegyek, folyók és tengerek, nagyobbak, mint ez, amelyet a hegyről látunk, és mesélt nekünk olyan országokról, ahol mindig nyár van, és olyanokról is, ahol mindig tél. Tanított olvasni, írni, számot vetni, és megtanultam, hogy többféle nyelv létezik, és tudtam, mi az illő viselkedés, és azt is, hogy apró, jelentéktelen lények vagyunk egy nagyobb részeként. Ahogy öntudatomra leltem, s gyermeki elmém ködében kisütött a megvilágosodás fénye, rájöttem arra is, hogy anyám mennyire bánattal teli. Megláttam ezután, hogy az ő szíve sosem hagyta el Albát, így sosem volt velünk Avalon szigetén. Sok évig tehát az egyetlen igazság, amit ismertem, csupán az volt, hogy sehová sem tartozom. Eleinte nem értettem, miért ragaszkodik annyira ahhoz, hogy megtanuljunk illően beszélni és járni, ha az emberek ilyen egyértelműen megvetnek minket, mígnem egyszer ellátogatott a faluba valami rangos ember a pereputtyával, és láttam, hogy ők egészen másképp viselkednek. Ekkor jöttem rá, hogy anyám nem a falubeli néphez tartozik, és soha nem is élt ily’ módon. Azt akarta, mi is úgy éljünk, mint előtte ő.

Tisztán emlékszem még arra a fortyogó haragra, amit akkor éreztem, amikor mindent megtudtam a származásomról és múltamról. S egészen addig, amíg dühöm tetteket nem öltött, Avalon szigetén éltünk. Három éve azonban teljesült a kívánságom aziránt, hogy világot lássak, s azóta fél holdfordulónál tovább sehol sem telepedtünk le, én és a húgaim. Bárhova is menjek, folyton-folyvást bekúszik gondolataim közé az a bizonyos balszerencsés délután. Szívem elnehezedik az emlék felidézésére is.

A csupa moha házikó Avalon szigetén az erdő közepén állt, és csak a testvéreim és az én titkom volt. A hely, ahol gyermekkorunk óta anyánkkal éltünk, nem messze volt innen, ám ezt a házikót valahogy sikerült az ő óvó tekintete elől elrejtenünk. Akkor is ott várakoztunk.

– Amit kérsz, az bűn, bárhogy is szólj mellette – szólalt meg Melior. – Tán valami bosszúálló istennőnek hiszed magad, Meluzina?

– Ő mindent elvett tőlünk, így hát csak visszavesszük, ami a miénk – érveltem közömbösen, s igazítottam egyet a szalmazsákon, melyet széknek használtam.

– Áltatod magad, ha azt gondolod, kapsz ezért bármit is – erősködött tovább, s feszült, hideg kék szemeit idegesen rajtam tartotta. Láthatóan küszködött, hogy miként fűzze tovább szavait. Ujjait hevesen nyomkodta közben. Hol egymásnak feszültek, hol hátrahajtotta őket. Hangos, recsegő ropogásuk bántotta fülemet. Mikor megállt a forgolódásban, egészen szembetűnőn látszott rajta, kimondja, mi a szívét nyomja.

– Ez véred elárulása – vágta hozzám, tehetetlenül kitárt kezekkel, s amint őt néztem, szusszanásnyi időre elfogott a bizonytalanság.

– Megteszem, bármit is mondj – feleltem végül, s ő lendületesen leeresztve karjait, mély hallgatással tiltakozott tovább. Rajtam viszont újonnan eluralkodott az elhatározás és a felsőbbrendűség keserédes érzése. Csak még erőteljesebb lett döntésem, amiért szembeszegült akaratommal. Én vagyok a legidősebb, hogy merészel ilyen hangon szólni hozzám?

– Így járunk el, Melior – folytattam, mert bosszantott, hogy nem mond semmit. – Te nem vagy fontos hozzá, ketten is elegen leszünk – fölényeskedtem, pedig tudtam, nélküle úgysem indulok el. Úgy tűnt, hallgatása mellett tart ki továbbra is.

– Vihar közeledik – szólalt meg révetegen Palatin, s befészkelte magát egy gondolat a fejembe, miközben apró termetére tévedt szemem.

Talán őt kellene itthon hagynom. Nem biztos, hogy érzi a súlyát annak, ha követ engem, mi várhat rá. Fényes, barna haja körülölelte gyermeteg arcát, tölgyfatörzs színű, nagy szemeivel acélos elszántsággal bámult rám. Azt üzente, bárhova követne, és ettől a bizonyosságtól felbátorodtam újra. Hiába ő a legfiatalabb köztünk, egyben a legbátrabb is.

– Ez is csak egy további jel. Viharban könnyebb lesz cselekednünk – vetettem oda foghegyről Meliornak, miközben a szalmazsákot ütöttem, hogy félrenyomjam a töltelékét.

– Te és a jeleid! – csattant fel szenvedélyes hangon. – Inkább kegyelemért fohászkodj, ne esőért. Ha véghezviszed azt, amiről beszélsz, mi kitaszítottak leszünk. A tűzzel játszol, s elfelejted, hogy a te barátod a víz.

Szánalom öntötte el a szívem: Melior beletörődött a mellőzöttek életébe. Talán úgy gondolta, egyszer férjhez megy, és maga mögött hagy mindent, ami hozzánk köti. Gyönyörű lány, a legszebb köztünk. Vörös-szőke haja óvatos hullámokban úgy csillog mindig, mintha állandóan a nap ragyogna rá. Folyton haragos szeme keskeny metszésű, mint mindannyiunké, és most rám mered vele ítélkezve. Árad belőle a természetes erő. Mindig azt mondja, mire elsőként gondol.

– Anyánk sosem fog megbocsájtani neked.

– Hálás lehetne! – vágtam hozzá nyersen. – Nem akarom megölni!

Erre mindketten felkapták fejüket, és tekintetükbe kiült a szörnyülködés. Mintha nem érezném hirtelen támadt rettegésüket, előhalásztam az alsóruhám alá rejtett késeimet. Ritka, régi darabok, és kissé csorbák már. Attól a kovácstól szereztem, kinek fia két éve megszégyenített.

– Persze, nem ezt tervezzük, ilyenről szó sincs – tette hozzá ijedten Palatin.

– Pedig könnyen az lehet a vége – tetézte Meli a feszélyezett hangulatot. – Mit gondolsz? Nem is látott minket soha! Egymás karjaiba kellene borulnunk!

– Még hogy borulni! – kezdtem bele fellángoló haraggal, és közben abbahagytam a kések tisztítását a zsák vásznában. – Azt mondod, vérárulás és kitaszítottság! Hát eddig nem ekként éltünk? Eddig olyan szép életünk volt? – Ahogy a vasból készült pengéket néztem, dühöm egyre csak erősödött. – Az egész az ő bűne! Miatta kellett így élnünk.

– Előfordult… – kezdte volna Palatin, de belé fojtottam a szót késeimmel hadonászva, a fal tövében lévő kavicshoz lépve.

– Igen, jól mondod! Előfordult, hogy megaláztak, hogy bántottak. Sosem voltunk mások, mint kiközösítettek egy idegen királyságban.

Erre elhallgattak, mert tudták, hogy igazam van. Nem csak én szenvedtem el efféle sérelmeket.

– De lehet, hogy ez nem csak atyánk vétke, tulajdonképpen nem ő a… szóval anyánktól örököltük… – sóhajtotta Palatin, de mire reagálhattam volna, már átvette a szót Melior.

– Anyánkat hagyjátok ki ebből! – Hangja az eddigieknél is élesebben csengett. Mozdulataiba dermedve nézett metszőn ránk. Mind tudjuk, amit sosem mondtunk ki hangosan, hogy ő anyánk legkedvesebb gyermeke. Kapcsolatuk bensőségesebb, de legfőképp a kölcsönös megértés nyugalmában rejlik.

– Én csak arra céloztam… – kezdte Palatin, de Melior nem várt befejezést.

– Tudjuk jól, mire akarsz kilyukadni – tartotta fel kezeit. – Apánk ember, anyánk nem az. Ő meg nem értett, s mi reá hasonlítunk. Köszönd az életed neki, s eredj a dolgodra! – fejezte be durván.

Ahogy kinéztem az ablakon, láttam, ahogy sebesen felénk kúsznak az acélszínű felhők. Nyomukban az elmosódott táj jelezte, hogy nagy esőt hoznak magukkal. Ha vihar érkezett, azt mindig mindannyian tudtuk érzékenységünk révén.

– Hamarosan itt az idő – merengtem, s visszarejtettem késeimet a tunika alá –, és ne vágj folyton Palatin szavába! – förmedtem Melior irányába, kishúgom pedig hálás mosolyt eresztett felém.

– De hisz’ te is épp az imént tetted! – vádaskodott Melior, vadul nyújtogatva ujjait.

– Elegem van ebből a gyermekded vitából! – mérgelődtem, amint eszembe jutott, hogy igaza van. – Ha akarsz, jössz, de akkor segítened kell nekünk. Nem gondolhatod meg magad. Ha nem akarsz jönni, hát ne gyere, de elég volt ebből.

Palatin most is a segítségemre sietett: kitártuk az elszürkült mohától elnehezült ajtót. Felkészültünk az erőre, amit a viharból kapunk. Végül még nagyobbnak ígérkezett, mint amilyennek elsőre tűnt. A vékony oldaldeszkák szinte remegtek a kis kunyhón, és a nem túl késő délutáni időpont ellenére az ég teljesen elsötétült. Akárcsak a bosszúszomjas, tajtékos tenger, szürkén és haragosan fújtatott. Az ablakon lévő vászonrongy nedvesen a karomat nyaldosta, és a benne lévő víztől újabb erőre leltem.

– Akkor hát induljunk – sóhajtotta Meli „beletörődöm” hangjával. Mint sejtettem, sosem gondolta teljesen komolyan, hogy nem tart velünk – mindeközben a bőrszalaggal babráltam, amivel kiköthettem az ócska ajtót. Palatin megszorította kezem biztatásként. Szeme felcsillant, mintha épp erőt nyerne ő is. Bár tudtam, hogy ahhoz nem az én érintésemre van szüksége. Kilépve az ajtón belevájta karmait a földbe, mintha gödröt akarna ásni, de nem mozdította kezeit, hanem végigfutott rajta az ismerős remegés, ami azt az energiát itatja csontjainkba, amit akkor kapunk, amikor közvetlenül érintkezünk a vízzel. Testvéreim ragyogó, erőtől kicsattanó szemeibe néztem.

– Igen. Induljunk.

Hát így emlékszem vissza arra az estére, mikor utoljára érezhettem magam emberinek, bár már akkor sem voltam teljesen az. Ezután viszont a legszörnyűbb átkot vonzottam fejemre, amely embert sújtott. S mindenről, amit addig szörnyű sorsnak véltem, kiderült, hogy valójában átlagos élet volt. Anyám segítsége kegyelmet, egy lehetőséget nyújtott nekem az átok utáni normális életre emberi nőként. Bár világot láthattam, örömömet nem leltem benne. Így indultunk húgaimmal útnak, hogy megtörhessem a sötét varázslatot. Eddig nem jártam sikerrel.

2. FEJEZET

Odaadom a nevemet

Ortixa

Pamplona királyság

881. Blod, az esztendő tizenegyedik hava

A szelíd lankás dombok örökké a gyengéim lesznek, hiába kell hamarosan elköltöznöm atyám házából. Ma fog először meglátogatni a jegyesem. Barna hajú, kék szemű, jóképű férfinak képzelem. Bár semmit nem tudok róla, csak azt, hogy nem sokkal idősebb nálam, és hogy egy nagyon szép udvarházban él – vagyis nekem így mondták. Egy olyan alacsony származású nőnek, mint én, nagy megtiszteltetés egy ilyen férj, de nem ezért várom az érkezését. Évek óta vágyom, hogy férjhez adjanak végre. Szeretek itt élni a szüleimmel és a húgommal, de tudom, hogy nagyszerű feleség válhat belőlem. Kitanultam mindent, amivel egy asszony a férje kedvében járhat. Titokban még a romantikáról is kérdezősködtem, de erről csak Baltza tud.

A kis faluban, ahol élek, szinte mindenki tudja, hogy Errolan Zabala ma értem jön. A pamplonai királyság peremén élek, és jövendőbeli hitvesem valamiféle rokonságban áll García Jiménez Arista-Íñiguezzel. Jövendőbeli uram csak azért tud a létezésemről, mert anyám meg távoli rokonságban áll Egyszerű Fortún uralkodóval. Bár atyja kitagadta, mikor apámhoz ment nőül, megígérték neki, hogy gyermekeiről nem feledkeznek meg. Nővérem, Domeka szintén nemesember asszonya lett, bár ugyanúgy, mint én, parasztvidéken nőtt fel. Anyám ennyivel megelégedett az igaz szerelem nevében. Én sem vágyom többre, csak hogy szerelemmel szerethessem Errolan Zabalát. Odaadom atyám nevét, hogy az újjal én is gyermekeknek adhassak életet, és elmerülhessek a házasélet szépséges rejtelmeiben.

A parányi házunk a völgyben állt magányosan, és én éppen reá láttam. Gyakran jöttem fel ide, mikor szabadidőm engedte. Sokat kellett ugyanis segíteni a ház és a jószágok körül, de a mai nap különleges a számomra. Anyám nem engedett a birkák közelébe sem, pedig, ahogy rendjén van, én kelek velük reggelente. Most Baltza volt velük, s nekem ideje volt visszaindulnom a házikóba, amit eddig otthonomnak tudtam. Fel kell öltenem a legszebb ruhámat, ami nemigen van. Ezért anyácskával úgy döntöttünk, rám szabja elnyűtt esküvői ruháját. Végül nagyon szépen sikerült a munka. Halovány zöld tunikája ki fogja emelni hasonló színű szemem árnyalatát. Nem szabad hiúnak lenni, tudom, de még nekem is tetszett a végeredmény. Muszáj, hogy tetsszem Errolannak is. Vagy ha nem, hát majd valahogy elérem, hiszen én már nemsokára feleség leszek.

Távolról láttam apám körvonalát, amint épp a házba sétált valakivel. Mindent nekik köszönhetek. Már csak azt kívánom, a férjem is legyen ilyen jó hozzám, vagy fele ennyire. Az út nem tartott sokáig lefelé. Olyan mámoros boldogság vett körül a mai napon, hogy kedvem lett volna lefeküdni a fűbe és lehemperegni a domb oldalán. Baltza a ház túlsó felén volt az állatokkal. Végül is senki sem lát – húztam fel vidáman a vállaimat. Lefeküdtem az oldalamra, mikor már közel voltam a domb aljához. Nevetve végigpördültem a puha földön, s hátamra érkezve meredtem az ég felé, kifulladva a kacagástól. A mai egy amolyan sorsfordító nap, érzem. Mikor felkeltem a gyönyörű kéken izzó ég alól, jókedvűen pörögtem be az ajtón. Majdnem elbotlottam a küszöbben, de anyám épp az utamban állt, és én kapaszkodó gyanánt szorosan és forró hálával magamhoz öleltem őt.

– Ortixa – kezdte kibontakozva ölelésemből. Miért nem vettem észre előbb, hogy baj van? – Nem jön el, lányom…

– Zabala úr? – kérdeztem vissza feldúltan, lesütött tekintetét keresve. – De miért? Meggondolta magát? – kérdeztem nyafka hangomra átváltva. Ez hogyan történhetett meg?

– Akvitániába kell utaznia. Emiatt elhalasztaná a találkozásotokat, hacsak…

– Hacsak? Mondja, anyácska, kérem!

– Hacsak nincs ellenünkre, hogy odaküldjünk téged – bökte ki nagy nehezen.

– Keljek egybe vele ott? És ha nem tetszem neki?

– Nem tudom, leányom. Erre nem számítottunk – gondterhelten kapargatta ritkás, vörös haja tövét.

– Mi lesz velem így, anyácska? – kérdeztem siránkozva. Vénlány leszek. A nálam fiatalabb nők is férjnél vannak már. Baltzát is eljegyzik lassan, pedig három évvel ifjabb nálam. Hát neki sem kellek? Gyermekem sem lehet így.

– Bármi áron, kérem – sírtam fel lába elé borulva. – Bármi áron, anyám. Megfizetem önnek, ígérem.

– No, állj fel. Semmi szükség erre. Atyád intézkedik, gyermekem.

– Atyám elment? – kaptam fel a fejem.

– Zabala úr egyik szolgálója van nálunk most. Na, semmi szükség erre, állj fel. – De én addigra már fel is pattantam, nehogy meglásson így az az idegen ember.

– Menj addig a szobádba, azért csak készülj el.

Idegesen indultam, s kevéske kicsorduló könnycseppemet felitattam ruhám ujjával. Egyedül maradok, itt, a szüleim nyakán. Egy tétlen óra után aztán kihívtak engem.

A szolgáló pökhendi fensőbbséggel nézett körbe szegényes otthonunkban. Kedvesnek szánt mosolyom lehervadt, ahogy rám emelte tekintetét, és ugyanazzal a gúnnyal pásztázott, mint a házat.

– Indulhatunk? – szólított, de már el is fordult, hogy ne kelljen túl sokáig néznie. Értetlenül meredtem atyám irányába, bízva benne, hogy nem képzeltem a szavakat.

– Megegyeztünk, lányom – somolygott vissza rám végtelenül fáradt arccal, verejtékes homlokát törölgetve jó atyám. – A poitiersi Palotában tartják a menyegzőt. Máris indulsz az úrral. – Szavai újra mosolyt csaltak arcomra. Miként fogom meghálálni neki ezt az ajándékot? A férfi pimaszul anyám és utánam jött szobámba, amint pakoltunk. Cseppet sem tetszett, hogy betört legtitkosabb helyiségembe, de egy szót sem szóltam. Ha olyan ruha akadt anyám vagy az én kezembe, szó nélkül integetni kezdett, hogy arra aztán nem lesz szükség. „Túl alpári” – jelezte pillantásával. Ilyenkor mérgesen ráncoltam szemöldököm, de anyám mindannyiszor megrázta fejét, hogy mutassak némi illendőséget felé. Én pedig engedelmes gyermekként újra mosolyogni kezdtem. Így, hogy ruháim felét elutasította, hamarabb végeztünk a pakolással, mint remélni mertem. Egy óra múltán már lassan zötyögtem új életem felé. Nehéz szívvel búcsúztam családomtól, de nagy remények felé igyekszem most. Hálás voltam, hogy nem kellett lovagolnom. Parányi szekeret kötöttek a két lóhoz, s én hátul ülhettem, a holmik között, az ismeretlen férfival.

– Elviszem magát külhonba, azután visszafordulok – mondta jó idő elteltével.

– Meséljen az uráról! – kérleltem áhítatos kíváncsisággal.

– Az nem az én tisztem. – S aztán újra végignézett rajtam. – Beszéli az ottani nyelvet is?

– Igen.

– Arrafelé másképpen gondolkodnak az emberek.

– Mire céloz? – értetlenkedtem.

– Zabolátlan nőszemélynek tűnik nekem – fintorgott, de kevésbé barátságtalanul hangzott tőle, mint korábban a kedvesebb szavai.

– Tudok szépen viselkedni – feleltem sértetten. Szerintem már az is meglepte, hogy a baszk mellett más nyelvet is beszélek. Nem mondom, hogy könnyű volt megtanulni, de évek óta tudok már. Én cseppet sem tartom magam vehemens természetnek, igen kevés dolog képes nyugtalanítani. Anyácska szerint is én vagyok a legszelídebb teremtés otthon. Gyakran tréfálkoztak is ezzel. Vörös hajam zavarhatta össze a férfit. A vörös hajat a tűzzel kötik össze az emberek, ettől aztán úgy hiszik, vadabbak vagyunk, mint mások. Bennem éppen olyasmi nyugalom lakozik, mint az őszi erdőkben. Inkább ahhoz hasonlítok, amilyen most a táj körülöttünk. Utunk elején sziklás barna csapások közt mentünk, s ez kissé elnyújtotta az időt. Itt nehezebben haladtunk egy ekkora szállítóalkalmatossággal. Idővel elálmosodtam, s miután elrágcsáltam egy cipót, el is nyomott az álom. Mire felébredtem, a sziklák eltűntek. Lágyabb vidék vette át helyüket. Átléptük Pamplona királyságának határát. Sárgán nyúltak el mellettünk a mezők, lapos, fonnyadt levelek lapultak a fák tövében.

– Meddig aludtam? – néztem fel a férfira.

– Hamarosan megérkezünk – mondta immár elhagyva lenéző stílusát. – Ha beérünk a Palotába, megmosakszik és Zabala úr elé vezetik. Az is lehet, hogy ma megtartják a szertartást – révedt a távolba.

– Összezavar az ön ura – vádoltam az álmosság mogorvaságával. – Nem értem pontosan, hogy akar-e feleséget, vagy sem. Eddig nem igazán voltam fontos neki, most meg azt mondja, már ma hozzáadnak?

– Pontosan erre a viselkedésre gondoltam korábban.

– Ezt csak önnek mondtam – húztam fel az orrom. – Neki nem akartam – folytattam duzzogva.

– Ne is beszéljen így neki – nevetett fel feszülten.

– Nem beszél nekem az uráról? – próbálkoztam újra, teli izgalommal, miféle lehet. Már a haja színével is beérném, csak valamit halljak már felőle.

– Majd maga megismeri – mosolygott rejtélyesen. Nem számít, legalább nem befolyásol mások véleménye róla. Nagyon hosszúnak éreztem a maradék időt, mert nagyon türelmetlenül vártam, hogy láthassam őt, s ami azt illeti, az ígéret ellenére csendben eltelt majdnem még egy nap fele, mire Akvitánia északi részére értünk, Poitou tartományába.

Lassan emelkedett ki a láthatár mögül a hely, amit csak úgy hívnak itt: a Palota. Szürke kövei bizton álltak egymáson, szép ígéretet kecsegtetve nekem. Nem messze tőle ékes tornyú, hívogató templom állt. E kettő között nádtetejű kunyhók, gyapjúval eltakart nyílásokkal. Az otthonok után díszes, kereszt formájú szobor hirdette az itteniek megtérését, s a mögött akasztófa állt, jelezvén, hogy be is tartják a törvényeket.

Szűzanya, hová vezettél engem? Parasztkunyhó után palotában fogok élni. Méltó sem vagyok rá – gondoltam, amikor bevezettek új otthonomba. Úgy volt, ahogy a férfi mondta: az esküvő ma este meg lesz tartva. Egy ilyen hatalmas helyen nem csaptak nagy felhajtást egy olyan jelentéktelen dolog körül, mint az én esküvőm. Az itteni urak megelégedtek azzal, hogy a jövendőbelimet ismerik. Ő pedig minden jel szerint hamar le akarja tudni nászunkat. A gyomrom már órák óta háborgott. Szörnyű érzés, és nagyon szégyelltem is. Féltem, hogy valaki meghallja a morajlását, de képtelen voltam lenyugtatni magam. Hirtelen történt az egész; csak tegnap délután indultam el otthonról.

Bevezettek egy díszes berendezésű szobába, s két asszonyt küldtek fel hozzám, hogy megfürösszenek. Anyám ruháját vettem vissza, bár alja kicsit poros volt. Az egyik, szőke hajú nő grimaszolt miatta, aztán nagy kegyesen beleáztatta a megmaradt kád vízbe. Az ágyam az ajtóval szemben állt, és akkora volt, hogy négy ember is kényelmesen elfért volna rajta. Ezenkívül két szekrény volt csak idebent. Az egyik a bal falon, a másik, kisebb az ágy mellett. A hatalmas terem falait keleti ihletésű, virág formájú festmények díszítették. Sötétbarna gerendák szegélyezték a mennyezeti freskót, mely a mennybolt szépségét idézte. Két ajtó nyílt a szobából. Talán az egyik majd az uramhoz vezet. Amikor elkészültem, kicsit nedves volt még a ruhám alja, de nem zavart nagyon. Vastag, zöld köpenyt adtak rám fölé, mert már hűvös volt így alkonyatra.

– Ezt Zabala úr hagyta itt önnek. – A barna hajú kedvesen mosolyogott, ahogy rám terítette.

– Milyen figyelmes! – csicseregtem vissza neki. – Gyönyörű darab – simogattam a kelmét, melyre apró ezüst madarak voltak szőve. A Zabala-ház címere. Már nekem is van címerem – illetve nemsokára. Magamra meredtem a tükörben. Sápadt voltam, mint a tej, a szemem pedig furán fénylett. Tudom, hogy az esküvő után férfi és nő egyesülnek. Én alig tudok erről valamit, de majd a férjem irányít.

– Nincsen valami kence itt? – kérdeztem, hátrafordulva a barna hajú nőhöz.

– Át akarja verni az urát? – kérdezte a szőke.

– Én csak szeretnék csinos lenni – hadartam zavartan. A barna hajú élesen lesett a másikra, s gyorsan hozzám sietett.

– Csodásan fest, de biztosan akad itt valami. Megyek is, és utánanézek – biztatott kezeimet barátságosan szorongatva.

– Itt csak a lotyók festik az arcukat – sutyorogta az orra alá a szőke, mikor a másik nő elment.

Talán butaság volt kérnem. Végül is igaza van. Minek akarom rögtön az első találkozásnál elrejteni az arcom? Vagy amúgy is fátyol fed majd. Ostoba vagyok. Mire visszatért a barna hajú szolgáló, már teljesen elment a kedvem a cicomáktól, de amiért ilyen kedves volt, nem mertem elutasítani. Kipirosította az arcom, s égetett mandulával enyhe barnára színezte szemhéjamat. Puha kezének érintése eszembe juttatta anyámat. Máris honvágy fogott el, de melegség is, amiért valaki így gondomat viselte.

– Így ni. Nem sok ez, és nagyon jól áll – kedveskedett nekem. – Indulhatunk, ugye? Szerintem már itt az idő. Ne várassuk meg! – Vidáman belém karolt. Úgy kísért a nem messze lévő templomba, én meg valahol a hálószobámban hagytam minden létező bátorságomat. A templomot, mely rövid sétára állt a Palotától, vörös kövekből emelték. Bensőséges, nyugodalmas erőt sugárzott. A bejárat előtt egy csapat férfi álldogált és nevetgélt.

– Klérusnövendékek. Ez az egyetlen hely Poitiersben, ahol kitanítják őket – súgta a barna hajú nő, akiről kiderült, hogy Théodénak hívják. Leendő férjem is itt, a templomban várakozik már rám, ezért indultunk el ketten. – Evett ma?

– Ugyan, dehogy! – suttogtam vissza izgágán.

– Ne is egyen már – tanácsolta. – Nem lesz kellemes úgy együtt lennie vele, ha tele a hasa – súgta még halkabban, s eligazgatta a fátylam. Mélyeket szippantottam a hideg levegőből behunyt szemmel, s elindultam az ajtón befelé, de talpam alá szorult a hosszú ruha, s én előrebuktam.

Szent Mária, ostoba vagyok, hogy csukott szemmel járok. Erős karok tartottak meg, s én fátylam alól fellestem az egyik tanonc arcába.

– Jaj, ne haragudjon, uram, vagyis atyám. Illetve köszönöm, uram – dadogtam össze neki mindent, s a fiatal férfi mosolyát visszatartva nézett mélykék szemeivel lepel fedte arcomra. Jaj, a csudába!

– Nem történt semmi. Csak húzza kicsit fel a szoknyáját – mondta, s nekem bent szorult a levegő a tüdőmben az arcpirító szavaktól. – Csak… csak, hogy ne essék el – felelte ijedten, s azonnal elengedte két karomat, amivel tartott.

– Köszönöm – hálálkodtam kimérten, s amennyire önbecsülésem engedte, kihúztam magam, úgy folytattam utam. A templom belseje gyönyörű volt. Szemben Szűz Mária szobra ékeskedett, s én már alig hallottam őket, de mikor tisztes távolba értem tőlük, a férfiak újra felnevettek.

– Nem úgy értettem – szabadkozott a fiatal pap. Kacagtak tovább a többiek, de én már nem törődtem velük. Errolan az oltár előtt állt, háttal nekem. Sötét haja volt; épp, amint képzeltem. Ahogy mellé értem, kedvesen rámosolyogtam, de ő csak egy mogorva pillantást vetett felém. Nagyon megrettentem, de azután eszembe jutott, hogy nem is lát a fátyoltól. Magas, szikár férfi volt. Szinte fekete haja alatt szinte fekete szeme élesen méregetett, amikor ritkán felém nézett. Olajos bőre vonzó külsőt kölcsönzött neki. Ő lesz az én férjem. Kezemet kinyújtott kezébe helyeztem, s immár Isten színe előtt együtt álltunk. A megtermett atya fennhangon recitált, a templom minden ablakán gyönyörű alkonyi napfény sütött ránk. Isten világossága lesz a házasságomon. Álmodni sem mertem ennél szebbről. Ez életem legcsodásabb napja. Ezt már csak az múlhatja felül, ha gyermeket adok neki. Olyan szórakozott voltam, hogy nem is emlékszem, miket mondott a pap, de úgy, ahogy kell, mindent elismételtem utána. Végigmosolyogtam az egész szertartást, bár senki nem látta. Bárcsak itt lehetnének az én drága szüleim! – ábrándoztam. S mikor lekerült a lepel rólam, jóvágású uram egy kis ideig elégedett meglepettséggel figyelte arcomat. Az öröm apró virága kibontakozott mellkasomban. Kezemet kezébe téve indultunk vissza a Palotába az ösvényen, mely a falu mögött húzódott. Egy darabig az elsárgult leveleket figyeltem, s ropogó-recsegő hangjukat hallgatva baktattam újdonsült hitvesem mellett.

– Kellemesen telt az utazása? – kérdezte a férjem.

– Igen, uram, köszönöm kérdését – feleltem neki lelkesen, de nem tudtam, mit kérdezhetnék tőle én. Helyette csak felbámultam rá. Igazán jóképű – gondoltam felszínesen, s ajkamat harapdálva morfondíroztam, miképp közelítsek felé. Ő kevésbé feszengett, mint én. Biztosan tapasztaltabb nálam, árad belőle a magabiztosság. Théodé mögöttünk sétált, s ahogy közel értünk a Palotához, előbbre jött hozzám. Karomat átvette az uramtól, s én értetlenkedve figyeltem mozdulatait.

– Jöjjön, elkészítem önt – hívogatott csendesen. Errolan semmivel nem jelezte, hogy ellenére van, hogy a szobámba kísérnek.

– Felkeresem ma még – szólt utánam a kapuban. Izgalmam a tetőfokára hágott, ahogy beértünk a szobába. Théodé vezetett; magam nem igazodom majd ki egykönnyen itt.

– Fogalmam sincs az egészről – nyafogtam Théodénak.

– Semmi baj. Semmi baj, ne izguljon. Biztosan remek szerető lesz. Majd beletanul – kuncogott magában.

– Gyakran kell majd csinálnom? – kérdeztem félénken. Válaszul újra csak egy kis kacagást kaptam. – Mondj valamit, kérlek!

– Na jó. Ne felejtsd el, hölgyem, megesik, hogy… hogy egy nőnek is kellemes, de ez… ez inkább a férfiak mulatsága. – Immár engem fürkészett, abbahagyva a párnák felrázását.

– Ezt meg hogy érted? Fájni fog? – kérdeztem, kifújva az összes bent tartott levegőmet.

– Hát úgy, hogy az a fontos, hogy a férjednek jó legyen – szólt jóindulatúan.

– Igen, rendben. Értem. Azt hiszem – hápogtam vissza. Zaklatottan igazgattam a hajam, végül úgy döntöttem, a szokásos esti egy fonás helyett kieresztem azt. Már lement a nap, és én már elkészülve várakoztam. Théodé magamra hagyott egy ideje. Errolan kicsit megváratott, de nem bántam, mert várakozás alatt mindig enyhül az idegességem. Fess alakja végül megjelent az ajtóban, s gondosan becsukta maga mögött, ahogy beljebb lépett. Hálóruhám felső kötését kioldottam, hogy kívánatosnak tűnjek. Azt piszkáltam, és ő közelebb lépett.

– Ne vetkőzz le! Nem töltöm itt az éjszakát. – Hangja szenvtelennek tűnt, s mindenhova nézett, csak vékony ruhám alatt domborodó mellemre nem.

– Hát akkor hol töltöd? – kérdeztem bután, át sem gondolva. Úgy bugyogtak fel belőlem a szavak, mint a talajon lévő forrásból a víz. Ostoba, ostoba, ilyent nem kérdezhetsz! – emlékeztettem magam.

– Semmi közöd hozzá – felelte fennhangon, s hiába tudtam, az én hibám, meglepett reagálása. – Nem akarok tőled most semmit, asszony – mondta, s most először igazán végignézett az ágyon fekvő testemen. Talán ez jó jel.

– Gyermeket vársz tán? – kérdezte, s hasam felé bökött. Elképedésem bárcsak némaságra sarkallt volna!

– Miről beszélsz, uram? Természetesen hites férjemnek őrizgettem tisztaságom – háborodtam fel.

– Csak a formájából úgy tűnt – folytatta nyersen, s én még jobban zavarba jöttem.

– Ilyen hasat teremtett nekem a Jóisten. Őt kérdezze hát meg! – Férjuram arca elvörösödött a célzástól, hogy valaha is meghalhat és találkozhat Teremtőnkkel. Idegesen felém lépett, s felvágott nyelvem okán egy akkora pofonnal ajándékozott meg nászéjszakánkon, hogy hátradőltem az ágyon erejétől. Csendben felültem, merev arccal, s bár a jobb orcám sajgott, nem nyúltam oda kezemmel. Égett a bőröm, s a szememben éreztem a gyülekező könnyeket, de visszatartottam azokat is számat szorítva. Bántott engem – szaladt át a gondolat a fejemen. Még sosem ütött meg senki ennyi év alatt, esetleg csak jóanyám gyermekként a fenekemre suhintott, ha túlságosan csintalan voltam. Bántott engem. Számat még inkább összeszorítva néztem a szemébe. Igaza van. Szemtelen voltam, és igaza volt a szolgájának is, hogy zabolátlan vagyok. Bele kell tanulnom. Idegesen elsétált előttem, s éppen úgy nézett rám ezután, ami megerősített abban, hogy minden az én hibám.

– Sajnálom. – Lehajtottam fejem, s minden erőmmel azon voltam, hogy szavaimmal együtt elő ne törjön zokogásom is.

– Majd ha itt az ideje, felkeresem – ígérte nekem. Nem szólt hozzám többet, pedig úgy tűnt, akar mondani valamit. Tétován hadonászott maga előtt kezével, majd még mindig piros arccal kicsörtetett a szobából, magamra hagyva engem. Tönkretettem az egészet. Hogy tekint rám majd ezután? Álomba sírtam magam életem legszebb napján.