Az első vérvörös ajtó
Author: Barker, J. D.
Date: 2026-09-02
Publisher: Agave Könyvek

J.D. Barker: The First Scarlet Door

Copyright © 2026 by Jonathan Dylan Barker

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J.D. Barker: The First Scarlet Door

Hampton Creek Press, New Castle, 2026

Fordította: Borbély Judit Bernadett

ISBN: 978 963 598 552 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Borító: Domanza

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Takács Zsolt, Balázs Piroska

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: thriller

A jelen csak a múlt jóleső megszakítása.

Something Corporate – Konstantine

Mondják, az ördög vize nem is olyan édes.
Nem muszáj most rögtön innod belőle,
de a lábadat belemárthatod,
olykor egy rövidke időre.

The Killers – When You Were Young

1
NAPLÓ

Nem akartam ölni.

Legalábbis először.

Aztán persze könnyebb lett.

Idővel.

A távolsággal.

Gyakorlattal.

Mint minden más.

Ez nem jelenti azt, hogy élveztem. Soha nem élveztem a gyilkolást úgy, ahogy mások az élet fennköltebb dolgait élvezik – a szeretteik érintését, az első nyalás fagylaltot, egy puha ágyat a fárasztó nap után. A kölyökkutyák illatát. Azt ki ne szeretné? Nem, a gyilkolás nem ilyesmit jelentett nekem. Az ölés a cél eléréséhez szükséges eszköz, legyőzendő akadály. A vállamra nehezedő teher. Egyesek szerint képesség; azt hiszem, ebben is van valami. Mások szerint művészet. Ezzel sem vitatkoznék. Ha anyámat vagy apámat kérdezted volna erről, ők azt mondták volna, az ölés olyan, mint a túlélés, és ez már az idők kezdete óta így van.

Elhiszem, hogy nehéz ezt megemészteni, főképp mivel csak most találkoztunk, és teljesen megértem, ha úgy döntesz majd, hogy nem akarsz a részese lenni annak, amit mindjárt elmondok. Nincs abban semmi szégyellnivaló, ha becsukod a könyvet és elsétálsz. Isten a tudója, én is ezt az opciót választottam volna, ha tehetem. Csak sajnos abban az esetben nem csukhatod be a könyvet, ha körülötted bontakozik ki a sztori. Ha az a te sztorid. Akkor csak úgy juthatsz előbbre, ha lapozol.

A nevem Anson Bishop, és így kezdődött minden.

1999. AUGUSZTUS 25., SZERDA

2
ANSON

– Mi az istent csinálsz, Bishop? Ezt inkább nem kéne leírni.

Felpillantottam és láttam, hogy Vincent Weidner haragosan néz rám a lopott Chevynk visszapillantó tükréből, alvadt vércseppekkel összefröcskölt arcát csak a műszerfal fénye világította meg a holdtalan éjszakában. Paul Upchurch az anyósülésen ült, és fejét az ablaknak döntve zajosan horkolt. Sehogy sem fért a fejembe, hogy bír aludni. Nekem egész éjjel kalapált a szívem. Tovább rontotta a helyzetet, hogy volt egy eltévedt golyó ütötte csúnya horzsolás a bal lábamon, és a jobb karom is lüktetett. Azt először akkor törtem el, amikor néhány héttel korábban egy pedofilt sodort utamba a balszerencse, és szinte biztos voltam benne, hogy néhány órája újból eltörtem, miután megszöktem egy isten háta mögötti tanyáról. Nagyjából kétórányira lehettünk a dél-karolinai Simpsonville-től, úton az említett, Charlestonhoz közeli tanya felé.

– Így is elég nagy szarban vagyunk – dünnyögte Vincent. – Csak az hiányzik, hogy részletes tudósítást írj a zsaruknak.

A tollal az ép kezemben lenéztem a fekete-fehér füzetre az ölemben.

– Eszemben sincs.

Egy mocskos nyomozótól nyúltuk le a kocsit röviddel azután, hogy megöltük, és a sofőrülés mögötti zsebben találtam pár üres iskolai füzetet. Gondolom, a kevésbé mocskos akciói dokumentálására használta őket. Stocks nyomozónak hívták. A társával, egy Welderman nevű, ugyancsak mocskos zsaruval is végeztünk. Mindkettőjüket azon a tanyán öltük meg, ahová most készültünk visszatérni. Őrület.

– Nem lenne szabad visszamenni. Pont erre számítanak.

– Honnan a francból tudod, hogy mire számítanak? – morogta Vincent. – Csak egy kiskölyök vagy. Szart se tudsz.

Tizenöt éves voltam, és nem ez volt az első eset, hogy öltem. Az sem most fordult elő velem először, hogy egy mocskos zsarut voltam kénytelen megölni. Tudtam egyet s mást.

– A hullák a kocsiban. Egyértelmű.

– He?

– Csalinak szánták.

Megrázta a fejét.

– Nem csali volt, hanem üzenet.

– Csali.

– Hülye vagy.

Lenyúltuk a nyomozó kocsiját. A lányoknak meg a Kölyöknek ott kellett volna lenniük mögöttünk Finicky kocsijával. Az volt a terv, hogy előremennek a találkára, mi pedig követjük őket, miután felszedtük Weaselt. Nem így lett. A zsaruk megölték Weaselt, mielőtt odaérhettünk volna. A lányok sehol. Csak Finicky kocsiját találtuk meg a találkahelyen, benne a nyomozók hullájával és egy nekünk szánt figyelmeztető üzenettel. A lányoknak meg a Kölyöknek semmi nyoma nem volt.

– Valaki vette a fáradságot, hogy betegye Weldermant és Stocksot Finicky kocsijába, és három órát kocsikázzon velük egy helyre, amiről csak Libby meg én tudtunk. Ezzel két dolgot akartak üzenni nekünk: egy, náluk vannak a lányok, és kettő, ha vissza akarjuk kapni őket, akkor oda kell mennünk értük.

Vincent a szemét forgatta.

– Az üzenetben az állt: „Egy órát kaptok, hogy eltüntessétek a szemetet, aztán hívom a helyi erőket. Felejtsétek el a lányokat. Ne kövessetek” – és valami Sam Porter nevű buzeráns írta alá. Ezzel azt üzenik nekünk, hogy kerüljük el Charlestont, és tűnjünk el, különben ránk verik a gyilkosságokat.

– Kiskölyöknek neveztél.

– És? Megsértődtél? Kölyök vagy, baszki.

– Ők annak látnak minket. Kiskölyköknek – magyaráztam. – Mit csinál egy kölyök, ha felszólítják valamire?

Vitatkozni akart volna, aztán megértette.

– Az ellenkezőjét.

Bólintottam.

– Azért mondja, hogy tűnjünk el, mert tudja, hogy pont az ellenkezőjét fogjuk csinálni, és visszamegyünk.

Újabb fejrázás.

– Minek vesződött volna ennyit? Ha azt akarják, hogy menjünk vissza, a találkahelyen is elkaphattak volna.

A találkahelyen.

A régi simpsonville-i házunknál.

Megadtam a címet Libbynek. Csak neki.

És önként biztos nem adná ki az infót.

Mit műveltek vele, hogy kiszedjék belőle?

Bele sem akartam gondolni.

Inkább nem.

Megtaláltam Libby medálját a porban, közvetlenül azután, hogy megtaláltuk az üzenetet. Most ott lapult a zsebemben, éreztem a melegét.

Paul felhorkantott álmában az anyósülésen, fészkelődött kicsit, és újból elaludt, lehelete párás foltot hagyott az üvegen.

Vincent lehalkította a hangját.

– Figyelj, láttad a fotókat a tanyaházban a gyerekekről, akiket korábban futtattak. Évek óta kereskednek emberekkel azon a helyen. Ez nem valami csip-csup egyszeri művelet, hanem egy gépezet. Te meg én és Paul, mi sérült áru vagyunk. Én mindjárt betöltöm a tizennyolcat, túl öreg vagyok a céljaikhoz. Neked tropa a karod. Valószínűleg tudják, hogy golyót kaptál, csak azt nem, hogy mennyire súlyos a sérülésed. Paul meg, legyünk őszinték, nem egy szép darab. Nem hozna nekik sokat a konyhára. Mi hárman nem vagyunk tényezők, csak útban vagyunk nekik. A lányokat akarják. Illetve, már náluk vannak a lányok. Meg a Kölyök is. És üzentek nekünk, hogy elriasszanak. Világos az üzenet. Mi nyírtuk ki azokat a zsarukat. Ha felbukkanunk, a nyakunkba varrják a dolgot.

– Mocskos zsaruk.

– A zsaru az zsaru. A kutyát sem érdekli, ha mocskos. Amúgy sincs bizonyítékunk. – Felsóhajtott. – Fel kellett volna gyújtani a kocsit.

– Akkor kijönnek a tűzoltók.

Ezt onnan tudtam, hogy akkor is kijöttek, amikor a mi házunk égett. Ugyan nem értek oda időben, de kijöttek.

Vincent megvonta a vállát.

– Legalább nem maradt volna bizonyíték. Semmi használható. Feltehetően ezért nem nyírtak ki a találkahelyen. Ha megölnek minket, az csak még több kérdést vet fel. Növeli a problémák számát. Ha rákényszerítenek, hogy elfussunk, akkor ránk kenhetik az egészet. Kizárólag ezért vagyunk még életben.

Vincent csavarkulccsal ölte meg Weldermant, kupán vágta vele. Én nyakon szúrtam Stocksot. Egyik gyilkosság se volt tiszta ügy. Ki tudja, milyen nyomokat hagytunk hátra. A kezemre nézve észrevettem, hogy most is rajtam van Stocks vére. Ott van a kezemen, a pólómon. A jobb karomat borító gipszre is ráfröccsent. Ha megállítanának a rendőrök, nem tudnánk eltitkolni, mit műveltünk. És akkor még valaki megsérülhet.

– Meg kéne állni valahol, hogy rendbe szedjük magunkat – mondtam Vincentnek. – És átöltözzünk.

– Valamit ennék is – motyogta Paul félálomban.

– Nem állunk meg – közölte Vincent, aztán lágyabb hangon hozzátette: – Nem hagyom cserben Kristinát. Minden másodperc számít.

Természetesen jól mondta. Híján voltunk az időnek, butaság volt tőlem, hogy felvetettem a dolgot.

Szükségünk volt egy új tervre. A megállás egyet jelentett a halogatással. A halogatással pedig csak az elkerülhetetlen elől bujkáltunk volna.

Azt hiszem, valahol féltem attól, hogy mi fogad majd bennünket a tanyaházban. Talán tudtam, hogy mi fogad. És tudtam azt is, hogy minél későbbre szeretném ezt halasztani.

Míg Vincent gondolatai Kristina körül forogtak, engem az a gondolat rágott belülről, hogy nem veszíthetem el Libbyt. Nélküle semminek sem volt értelme. Megmondtam neki, hogy szerelmes vagyok belé, és így is volt. Néhány hónapja még fogalmam se volt, hogy ez mit jelent, ő hozta ki belőlem. A tudat, hogy Libby veszélyben van, és hogy mit akarnak csinálni vele… fizikai fájdalmat okozott. Jobban fájt a törött karomnál meg a golyó ütötte sebnél a lábamon. Olyan mély fájdalom volt, amit semmilyen gyógyszer nem tud csillapítani.

Libby.

Kristina.

Tegan.

Vincent.

Paul.

A Kölyök.

Én.

Együtt voltunk benne ebben az egészben. Weasel értünk halt meg.

Nem futhattunk el, ezt végig kellett csinálni. Visszahozzuk őket. Aztán pontot teszünk a dolog végére. Végzünk a felelősökkel. És ha bántották Libbyt…

Ez gyanúsan érzelmi reakciónak tűnik, Bajnok, hallottam apám hangját agyam valamelyik hátulsó zugából. Az érzelmeket hagyjuk meg a gyengéknek. Az én fiam ne legyen gyenge.

– Te is szeretted anyát – tátogtam hangtalanul.

És nézd meg, mire mentem vele.

– Ansonnak igaza van – motyogta Paul felülve és a szemét dörzsölve. – Úgy sincsenek ott. Kiürítették a helyet, és nem mennek többé vissza.

Vincent a homlokát ráncolta felé.

– Mennyit hallottál? Azt hittem, alszol.

– Hallottam, hogy azt hiszed, szebb vagy nálam, te beképzelt pöcs.

– Megyünk a tanyaházhoz – jelentette ki Vincent. – Majd óvatosak leszünk. Ha nincsenek ott, talán rájövünk, hogy hová vitték őket.

– És ha nem jövünk rá?

Vincent előbb Paulra nézett, aztán újból rám emelte a tekintetét a visszapillantóban.

– Akkor kiderítjük, ki az a Sam Porter, és kiverjük belőle.

3
ANSON

A tanyaház korántsem volt elhagyatott. Úgy gubbasztott a koromsötét éjszakában, mintha élne.

Nagyjából másfél kilométerrel távolabb álltunk meg, elrejtettük a kocsit két régi gabonasiló maradványai mögé, és legyalogoltuk a hátralévő utat az erdőkkel szegélyezett, elburjánzott földeken át. Esetemben ez leginkább bicegést jelentett, ugyanis kíméltem a sérült lábamat. Paul a legjobb képességei szerint támogatott, Vincent meg közben előreszaladt, hogy felmérje a terepet. Egy bozótos mögött kuporogva találtunk rá a dombon, a tüskés ágakon át fürkészte a lenti házat. Az összes ablak világos volt. Úgy sugárzott az épület a fekete, holdtalan éjszakában, mintha egy élő-lélegző valami lesne ki az árnyak közül az éhségtől nyálas szájjal.

Vincent jelzett nekünk, hogy mi is bukjunk le.

Két furgon állt a ház előtt.

Két fehér furgon.

Ismerős járgányok.

– Ezek ugyanazok, akik felgyújtották a házunkat – suttogtam.

– Biztos?

Bólintottam.

– Múltkor még Talbot Enterprises felirat virított az oldalán. Úgy tűnik, átfestették, de amúgy biztos.

– Van fogalmad róla, hány ilyen fehér furgon létezik? – hajolt oda hozzám Paul. – Bárki lehet az.

Apám egyszer azt mondta, „a hibák a téves feltevésekben gyökereznek”, és azt hiszem, igaza volt. Semmi okom nem volt azt hinni, hogy ezek ugyanazok a furgonok. Valószínűleg nem azok voltak, csak én éreztem úgy, hogy azok.

Vincent a tanyaház homlokzatára szegezte a tekintetét.

– Eddig hat embert számoltam össze. Fehér védőöltözék van rajtuk, ami tetőtől talpig beburkolja őket.

– Takarítók – jegyezte meg Paul. – Képregényekben gyakran szerepelnek. Lehet, hogy éppen a bizonyítékokat semmisítik meg. Letörlik az ujjlenyomatokat, eltüntetik a személyes tárgyakat, fertőtlenítenek. Fő, hogy semmi se utaljon itt rájuk. Mondtam nektek, hogy elhúzták a csíkot. Rég nincsenek már itt sem a lányok, sem a Kölyök.

Vincent ujjai a revolvert cirógatták, amit elloptunk. A nyomozó kocsijának kesztyűtartójában talált hozzá egy doboz töltényt is.

– Nem tudhatjuk.

– Láttad valahol Finickyt? – kérdeztem.

Ms. Finickyé volt a hely. Vagy ahogy ő nevezte: Ms. Finicky Háza Kallódó Gyermekek Számára. Átmeneti gyermekotthon azoknak, akiket sehol másutt nem lehetett elhelyezni. Ő volt kifelé az arc, amely mögött a nyomozók és ki tudja, ki mindenki még, úgy kereskedtek a gyerekekkel, mint a barmokkal.

– Csak a fehérruhásokat láttam. Ha Finicky még itt van, akkor odabent kell lennie. – Vincent kezdett volna felállni.

Elkaptam a karját.

– Hová mész?

– Visszaszerzem a csajomat.

– Most mondtad, hogy hatan vagy annál is többen vannak. Nekünk meg csak egy fegyverünk van hat tölténnyel. Okosba’ kell ezt csinálni. – Apa leszidott volna az „okosba’” miatt, de kicsúszott. – Kell egy terv.

– Van jobb ötleted? – nézett rám ingerülten, és megveregette a zsebét. – Csak mert van itt még tíz golyóm. Gondoltam, leszedek öt faszszopót, a többinek meg egyenként töröm el a csontjait, amíg el nem árulják, hogy hová vitték a lányokat. Néha a legegyszerűbb megoldás a legjobb, zsenikém.

– Srácok… – mondta halkan Paul.

Vincentnek lángba borult az arca.

– Kussolj! Te maradj ki ebből!

– Srácok, ezek elmennek.

Egyszerre kaptuk vissza a fejünket a tanyaház felé.

Az egyik furgon már a hosszú kavicsos úton gurult végig, miközben a másiknak az ajtói éppen becsapódtak. Egy pillanat múlva a második furgon motorja is beindult.

– Basszus! – Vincent kirontott a bozótból, és botladozva lerohant a dombról. Egykettőre eltűnt a sötétben.

Paul csak nézett ki a fejéből.

– Utánamenjünk?

Mondott még valamit, amit már nem hallottam, mert közben én is elindultam lefelé. Sajgott a lőtt seb a lábamon, az izmaim is makrancoskodtak, de mentem tovább rendületlenül. Nem hagyhattam magára Vincentet.

A domb felénél jártam, amikor eldördült az első lövés.

Alig láttam a domb tövében guggoló Vincentet, csak a torkolattüzet láttam, amikor másodszor és harmadszor is lőtt.

A furgon hátsó lámpája vörösen villogott, egy pillanatig azt hittem, hogy mindjárt nyílik a hátsó ajtó, és visszalőnek. Ehelyett a sofőr rátaposott a gázra, és mindkettőnket beterített a kavicszápor, ahogy a furgon kifarolt és eltűnt az úton.

Megbotlottam, majdnem hasra estem, de leértem a domb aljába, miközben Vincent még három lövést leadott. Nulla esélye volt eltalálni a furgont, pláne ilyen távolságból egy .38-assal, de még akkor is kattogtatta a ravaszt, amikor kiürült a tár. Fél tucat kattanást hallottam, mire végre feladta, és üvöltésben tört ki:

– A kurva életbe! Rohadékok! Kibaszott seggfejek!

Visszanéztem a házra, mert félig arra számítottam, hogy mindjárt feltűnik valaki az ajtóban, és lelő minket, de nem volt ott senki. Vincent kiáltásai elhaltak a földeken, bekebelezte őket az elhanyagolt kukorica meg a gaz, végül már csak a tücsköket lehetett hallani meg a zihálásunk hangját.

Odaléptem mögé, és majdnem rátettem a kezem a vállára megnyugtatásképpen, de képtelen voltam rá. Apám úgy tanította nekem, hogy ez a helyes reakció. Még gyakoroltuk is, de mindig nehezemre esett másokat megérinteni, és azt sem szerettem, ha engem érintenek meg. Libby volt az egyetlen kivétel. Így csak annyit mondtam:

– Meg fogjuk találni őket.

Vincent csüggedten felmordult, és többször is odaverte a pisztolyt a földhöz, mire lehiggadt végre.

– 675BG3 – dünnyögte a domb aljába zihálva leérő Paul.

Odafordultam, és a homlokomat ráncoltam.

– He?

– A rendszám.

– Picsába. – Vincent a földre meresztette a szemét. Leguggolt, hogy közelebbről is megnézze, amit talált.

Közelebb húzódtam.

– Mi az?

Aztán már én is láttam.

Valaki kört rajzolt a porba meg a kavicsba a cipője orrával. A Kölyök csinálta ezt mindig, amikor ideges volt. Köröket rajzolt a lábával. Az esetek felében észre sem vette, mit művel.

– Nem tudhatjuk, mikor…

– Dehogynem – vágott vissza. – Közvetlenül azelőtt, hogy berakták őket az egyik furgonba. Mi másért álldogált volna idekint?

Paul arcából kifutott a vér.

– Orvosra volt szüksége. Láttad őt. A szart is kiverték belőle. Hogy tudott egyáltalán megállni a lábán?

A Kölyök egy üzenetet vitt a nevünkben, meg pénzt. Mindez egy összetett menekülési tervnek volt a része, ami végül kudarcba fulladt. Kis híján halálra verték, és visszahozták ide. Amikor megöltük a nyomozókat, úgy volt, hogy a lányok kórházba viszik a Kölyköt, utána pedig találkoznak velünk, de végül nem hagyták el ezt a helyet. Valaki megállította őket. Most mindannyiunknak ugyanaz járt a fejében.

– Finicky kiszabadult – mondta Paul.

Vincent a körre szegezte a tekintetét.

– Lehet, hogy a Furgonos volt.

Neki nem tudtuk a nevét, csak hogy ő is egy mocskos zsaru. Ő vezette a furgont, amivel furikáztak bennünket. Mindig ugyanabban a tengerészkék viharkabátban volt. Néha csak ott időzött a szállodában, amolyan közvetítőként a pedofilok meg a nyomozók között. De mindig jelen volt.

– Meg volt az a járőrkocsi is – gondolkoztam fennhangon. – Ami közvetlenül azelőtt jelent meg, hogy megöltük Stocksot.

– Közvetlenül azelőtt, hogy én megöltem – igazított ki Vincent.

Annyiban hagytam a dolgot.

– A Furgonos cirka egy percig beszélt vele, aztán a tag sarkon fordult és elment.

– Lehet, hogy az üzenetet író pasas volt az, Sam Porter – tette hozzá Paul. – Vagy ő, vagy a Furgonos visszajött ide, elkapta a lányokat, eloldozta Finickyt…

– Odaadtam Kristinának Stocks fegyverét – mondta Vincent. – Nem hagyta volna, hogy…

– Üres volt a tár – emlékeztettem. – Nem tudjuk, találtak-e muníciót.

– Jah, de én találtam. – Vincent megtöltötte a .38-asát a zsebéből elővarázsolt golyókkal, és feltrappolt a veranda lépcsőjén a bejárati ajtóhoz.

4
ANSON

Apám megtanított rá, hogyan kell belépni egy szobába, hogyan kell biztosítani a helyiséget. Kushadj le. Légy gyors. Lépj be az ajtón, fordulj be a sarok felé, és bukj le, mielőtt a másiknak ideje lenne reagálni.

Vincent nem így járt el.

A revolvert magasra tartva olyan erővel rúgta be az ajtót, hogy szilánkok hasadtak le a keretről. Belerázkódott a veranda. Aztán jó húsz másodpercig állt az ajtónyílásban, befelé kémlelve. Ha lett volna valaki a túloldalon fegyverrel felszerelkezve, Vincent abban a pillanatban meghalt volna, de senki nem lőtt, senki nem kiabált. Nem történt semmi. Pisszenés sem hallatszott, amikor Vincent belépett.

Óvatosan beléptem mögötte, Paullal a nyomomban. Mindkettőnket mellbe vágott a csend. Mintha még a por sem mozgott volna. Megálltak a szemcsék a levegőben, akárha megfagytak volna, mintha csak egy szoba képét látnánk, nem pedig élő-lélegző teret.

Röpke néhány órával ezelőtt még tele volt élettel a szoba – a lányok, a Kölyök, Finicky, a két nyomozó meg a Furgonos… Akkor vágni lehetett a feszültséget, most sírboltra emlékeztetett a hely. Erre nem volt más szó. Mintha koporsóban ébredne az ember egy órával azután, hogy elföldelték.

Valamennyi bútor lepedővel volt letakarva.

Ez kétségkívül a fehérruhások műve.

Vincent a kanapéhoz lépett, hogy lerántsa róla a lepedőt, felfedve a helyet, ahol Welderman elvérzett. Szemlátomást próbálták valamennyire eltüntetni a foltot, de nem jött ki, sőt rosszabb lett. Úgy nézett ki, mintha nedves szivaccsal mentek volna rá, de csak elmázolták, aztán feladták, és letakarták. Vincent csupán egy pillantást vetett a megsötétedett vérre, mielőtt Kristina nevét kiáltozva felszaladt az emeletre.

Összenéztünk Paullal, tudtuk, hogy senki sem fog felelni. Hallgattuk Vincent lépteinek dübörgését, ahogy egyik szobától a másikig futkos, aztán lelassultak a léptek, ahogy ő is ráeszmélt: elkéstünk.

Megnéztem gyorsan a nappalit, ahol hasonló állapotok fogadtak: fehér lepedők takarták a székeket, az asztalt meg a nagy üvegszekrényt a falnál. A konyhában nyitva állt a hűtő ajtaja, kihúzták a falból a csatlakozóját, és kiürítették a tartalmát. A kamrából is eltűnt minden ennivaló.

Nem értettem az egészet. Nem úgy takarították ki a házat, ahogy korábban Paul mondta – lehet, hogy eltüntették az ujjlenyomatokat, de egyébként nem csináltak semmit, hogy elfedjék a bizonyítékokat. Inkább olyan látványt nyújtott a tanyaház, mintha lezárták volna, mert egy darabig üresen fog állni. Mint amikor hosszabb utazásra indul az ember. A jelek szerint nem érdekelte őket, ha bizonyítékokat hagynak hátra.

Amikor visszamentem a nappaliba, Vincent már lefelé jött a lépcsőn.

– Eltűnt az összes ruhánk, a lányok cuccai is. Üres az összes komód és szekrény. Elvitték a fogkeféinket meg a személyes dolgainkat a fürdőszobából, mindent. – Odamutatott a falakat beterítő fényképekre. – Ezeket viszont itt hagyták. Nem értem.

Csupa olyan gyerek szerepelt a fotókon, akikkel a tanyaházon keresztül kereskedtek. Nem mertem volna megszámolni őket. A mi fotóink is ott voltak az évekre visszanyúló gyűjteményben.

Vetettem egy újabb pillantást a vérfoltos kanapéra.

– A hűtőt is kiürítették. A lebukásnál is jobban izgatta őket, hogy megromolhatnak az ételek. Ez nem csak néhány helyi zsaru stiklije.

– Baszki.

Ezt Paul mondta. Lehúzta a lepedőt az egyik karosszékről, a citromsárga füles fotelről, Tegan kedvenc helyéről. Néha órákat elüldögélt ott egy könyvvel, vagy karcsú lábát a karfán átvetve zenét hallgatott. Most a párnarész és a háttámla is vérfoltos volt. A kanapéhoz hasonlóan itt is hasztalan próbálták eltüntetni a nyomokat, csak rontottak a helyzeten.

Paul olyan képet vágott, mint aki mindjárt rosszul lesz. Odavolt Teganért.

– Nem tudjuk, hogy az ő vére-e – mutattam rá.

– Ahogy azt sem, hogy nem az övé.

Vincent megkerülte a széket, és leült a kanapé karfájára. Az állát vakargatta a .38-as csövével. El tudtam képzelni, mit szólna ehhez a mindig körültekintő apám. Nyilván Vincent is rájött, hogy mit kockáztat, mert leengedte a fegyvert az ölébe.

– Mit is mondott Welderman? Amikor a lelkére kötötte Finickynek, hogy senki sem hagyhatja el a házat.

– „Kérem a kulcsaidat. Senki se léphet ki a házból Guyonig” – feleltem. – „Világos? Se te, se ők, se senki.”

Csak akkor esett le, hogy még Welderman hanghordozását is leutánoztam, amikor felpillantottam és megláttam, hogy Paul és Vincent is meredt szemmel bámul rám. Apámmal rendszeresen edzettük a memóriánkat. Eladásra kínált házakba jártunk, aztán odahaza kikérdezett, hogy mi minden volt egy adott ház adott szobájában. Egyetlen televíziókészülékünk volt otthon, és a másik kedvenc szórakozása az volt, hogy megnéztünk három percet egy műsorból, aztán másik csatornára kapcsoltunk, ott is néztük a műsort három percig, és így tovább. Harminc perc elteltével dialógusrészleteket kellett felmondanom az általa találomra kiválasztott műsorszámból. Teljes filmeket is vissza tudtam mondani. A Piszkos Harry volt az egyik kedvencem…

– Anson – vágta el a gondolataimat Vincent. – Kimásznál a saját fejedből, hogy tudjunk beszélgetni?

– Bocs – feleltem.

– Mi lehet ez a Guyon? – kérdezte Paul. – Van valami ötletetek?

Senki nem válaszolt, mert ezt senki sem tudta.

A sérült lábamat kímélve odabicegtem a távolabbi falnál álló redőnyös íróasztalhoz, és lehúztam róla a lepedőt. Azt reméltem, hogy találok alatta egy naptárt, de csak még több vért találtam. Csíkokban össze volt kenve vele a fa meg néhány ott hagyott közüzemi számla. A székkel is jól elbánt valaki. Itt-ott szilánkok hasadtak le róla, amiket berúgtak az asztal alá.

– Jézusom. – Paul olyan fehér lett, mint a lepedő a kezemben. – Meghaltak. Mind meghaltak. Nincsenek a furgonban, nincsenek…

– Nem haltak meg – mondta Vincent nyomatékkal. – Ahhoz túl értékesek a lányok. Nem fogják bántani őket.

– Hacsak nem volt más választásuk – felelte halkan Paul.

– Talán a Kölyök vére. – Nem szívesen mondtam ki, de valakinek muszáj volt. – Elég ramatyul volt. Talán úgy döntöttek…

– Nem a lányok vére – vágott a szavamba Vincent. – És nem is a Kölyöké.

Ezek csak szavak, súgta az eszem, de ezt nem fogom megmondani Vincentnek.

– Lehet, hogy Finicky vére – vetettem fel helyette.

Vincent bólintott, mintha ínyére lenne a gondolat.

– Jah. Finicky púp volt a hátukon.

– Jah, Finicky – mondta Paul is, kevesebb meggyőződéssel.

– Guyon – ismételte Vincent.

Paul elszakította a tekintetét a vértől, és kinézett az ablakon.

– Milyen dátum is szerepelt a naptárban? Mondtad, hogy mindenütt be volt karikázva.

– Augusztus 29. – feleltem. – Finicky megjelölte a konyhai naptárban. És dr. Oglesby rendelőjében is be volt karikázva.

– Az négy nap múlva van – dünnyögte Paul.

– Gondolod, hogy benne van a dilidokid is?

– Szerintem mind benne vannak. Mindenki, akihez csak közünk volt, mióta idehoztak.

– De mi az a Guyon? – kérdezte Paul. – Valami hely? Vagy egy személy?

Súlyos csend állt be. Egyikünknek sem volt elképzelése.

Aztán Vincent így szólt:

– A zsaru, aki golyót kapott abban a charlestoni sikátorban. Weaselt akarta elkapni a Furgonossal, nem?

Paul bólintott. Ezt egyedül ő látta.

– Befordult a sikátor egyik végén, a Furgonos meg a másikon, be akarták keríteni Weaselt. Nem tudom, ki lőtt először, de őt is eltalálták meg Weaselt is.

– Halálos lövés volt?

Paul a száját biggyesztve tűnődött.

– Nem tudom biztosan. Csak egy pillanatra láttam, aztán elfutottam.

Tudtam, mi jár Vincent fejében.

– Nyilván a Roper Kórházba vitték, az van a legközelebb.

Vincent bólintott.

– Rohadék Sam Porter, csak ő lehetett.

Ismét az íróasztal felé fordulva felcsaptam a telefonkönyvet, és kikerestem a kórház számát. Meglepett, hogy működik az özönvíz előtti vonalas készülék. Én elvágtam volna a zsinórt. Beütöttem a számot, kicsöngött.

Vincent a homlokát ráncolta.

– Kit hívsz?

A feltartott ujjammal intettem csendre.

Statikus zörej a vonalban.

– Roper Francis, hová irányíthatom a hívását?

Megköszörültem a torkom, és elővettem a legjobb utánzóképességem.

– Itt Welderman nyomozó. A charlestoni rendőrségtől. Kapcsolja Sam Porter rendőrtiszt szobáját. Most. Vészhelyzet van.

– P-O-R-T-E-R?

– Úgy van.

– Ez nagyon bizarr – suttogta Paul.

– A 412-esben van. Máris odakapcsolom.

Két csöngés után egy nő vette fel.

– Halló?

Letettem.

Paul és Vincent meredt szemmel nézett rám.

– 412-es szoba – mondtam nekik.

Vincentnek hűvös lett a tekintete, ahogy lepillantott a kezében tartott .38-asra.

– Rendbe akartad szedni magad. Rendbe szedjük magunkat. Aztán irány a kórház.

Paul egyik lábáról a másikra állt.

– Csak én vagyok éhes?

Nem válaszoltunk a kérdésére. Vincent elmerült a gondolataiban, én meg őt figyeltem. Úgy növekedett benne a harag, ahogy a vihar gyűjti az erejét, amikor tömött, fekete fellegek kavarognak az égen. Nemcsak fogta a pisztolyt, hanem kis híján össze is roppantotta. Minden porcikája megfeszült. Jó lett volna érteni ezt az érzést, de tudtam, hogy soha nem fogom megérteni, mivel a düh és a gyűlölet éppoly távol áll tőlem, mint a szeretet és a boldogság. Igaz, hogy szerettem Libbyt. A magam módján szerettem, de vajon mások is így szeretnek? Így élik meg ezt az érzést a normális emberek? Tudtam, hogy nem, ahogy azzal is tisztában voltam, hogy amit Sam Porter meg az ügyben érintett többi mocskos zsaru iránt érzek, nem ugyanaz, mint amit Vincent és Paul érez. Engem nem tüzelt fel az érzés. Sam Portert egyszerűen a következő logikus lépésnek láttam a lányok megtalálásához, Vincent ellenben úgy nézett ki, mint aki ízekre akarja tépni a tagot, és csak utólag jutna eszébe, hogy inkább egy kérdést kellett volna feltennie neki.

Én is ezt akartam érezni. Legalább egyszer.

Amikor majd megtalálom Libbyt, azt akarom, hogy tudja: ezt éreztem.

Az asztalon álló tolltartó pohárban találtam egy fém papírvágó kést, és belefaragtam a fa asztallapba három szót.

Lehet, hogy ideje lenne beállnom Vincent mögé.

Ha megteszem, akkor talán én is tudom majd azt érezni, amit ő.

Legalább egyszer.

Miközben odafent két zuhanyban is csobogni kezdett a víz, lesöpörtem a faforgácsot és szemügyre vettem a kezem munkáját.

„Bocsáss meg, apám.”

Bocsáss meg mindannyiunknak azért, amit tenni fogunk.

5
ANDY

Amikor Andy kinyitotta a szemét, egy üvegtálat látott.

Először azt hitte, hogy a tál az, ami veszélyes szögben áll, aztán rájött, hogy nem a tál, hanem az ő feje. Székben ült, de a feje a jobb vállán pihent. Minden izma sajgott, amikor felemelte. Nagyon elgémberedett.

Egy fehér nyúl volt az üvegtál belsejében.

A nyúl őt figyelte fekete gombszemével. Orra szünet nélkül járt.

Nem akart a tálban lenni, erről árulkodtak nyugtalan mozdulatai, de kijutni sem tudott. Ránézésre halaknak való üvegtál volt lefelé fordítva, és a nyúlnak nem volt annyi ereje, hogy visszafordítsa álló helyzetbe.

Alig derengett fény a helyiségben, ahol Andy ült, csak a sziluettjét látta a körülötte lévő tárgyaknak. Mintha gyerekkéz rajzolta szobában tartózkodna, nem pedig valós térben. Szürkék és feketék fojtottak le minden más színt.

Andy karját vastag, fehér kötéllel a szék karfájához kötözték, a lábát meg a széklábakhoz. Egy másik kötél a mellkasát fogta körbe és szorította oda a háttámlához. Azt leszámítva, hogy fel tudta emelni és jobbra-balra mozgatni a fejét, moccanni sem bírt. Rá volt erősítve valami a jobb mutatóujjára. Egy kis műanyag doboz. Zsinór lógott ki belőle, lefutott a széken, és eltűnt szem elől. A jobb felkarját is körbefogta valami, ami néhány percenként rászorult a karjára, majd halk szisszenéssel kiengedett.

– Hahó?

Karcosan bukott ki belőle a szó.

Soha nem volt még ennyire kiszáradva a szája.

Állt egy pohár víz a nyúl tálja mellett, amit Andy éppúgy nem érhetett el, mint ahogy azt sem láthatta, hogy mi van a háta mögött, pedig volt ott valami – hallotta a lélegzését.

6
ANSON

Éppen jött fel a nap, amikor Vincent behajtott a kórház parkolójába. Talált egy helyet a vészbejárat mellett, körülbelül tizenkét méterre a balra eső kerekesszékes rámpától. A kórház nyugalmas főbejáratával ellentétben itt nagy volt a nyüzsgés. Két mentőautó is volt ott, meg vagy fél tucat műtősruhát és fehér köpenyt viselő kórházi dolgozó. Ahogy higgadtan elsétáltunk mellettük, elcsíptem egy-két beszélgetésfoszlányt.

– Fejsérülés, nem volt bekötve! Megrepedt a lép! Nem reagál! Vérnyomás… – Nyilván valami autóbaleset. A nő legfeljebb húszéves lehetett.

Mivel bicegtem és a begipszelt karomat dajkáltam, az engem kétfelől támogató Vincenttel és Paullal beleillettünk ebbe a környezetbe. Senki ránk se hederített. Elhaladtunk a kinti káosz mellett, és a fotocellás ajtón át beléptünk a sürgősségi várójába. A szemközti falnál húzódott a méretes betegfelvételi pult. Négy munkatársra volt kialakítva, de ezen a korai órán csak egyvalaki volt a pultban, egy összefogott hajú, testes fekete nő lila kórházi köpenyben. Olyannak tűnt, mint aki végigdolgozta az éjszakát, és egy olyan ember közömbösségével nézett végig a hozzá sorban álló betegeken, mint akinek hamarosan lejár a műszakja. Telefont szorított félrebiccentett feje meg a válla közé, ahogy gépelt, és közben a soron következő idősödő férfival beszélt, aki véres törülközőt szorított a feje oldalsó részére.

Vincent megbökött, és a fejével jelzett nekem három zsaru felé, akik a távolabbi sarokban álltak körbe egy automatát. Feldúltak voltak. Vitatkoztak valamin. Nem ismertem fel őket, de ez nem jelentett semmit. Nem tudtuk, ki van még benne, és abból kellett kiindulnunk, hogy a mocskos zsaruk más mocskos zsaruknak is megadták a nevünket, sőt talán a fotóinkat is körbeküldték. A Furgonos és Sam Porter akár elfogatóparancsot is kiadhatott ellenünk. Épp ezen tűnődtem, amikor feltűnt, hogy sehol sem látom Pault.

Visítás harsant a hátuk mögött, minden fej arrafelé fordult.

Egy lányt toltak be hordágyon.

Tizenöt vagy tizenhat éves lehetett.

Hullámos, szőke haj. Hosszú. Egy része copfban, a maradék összevissza állt. Farmer miniszoknyát viselt fekete haspólóval, mindkettő piszkos volt. Hiányzott a cipő a lábáról.

Le volt kötözve.

Ívbe feszült a háta, ahogy dobálta magát.

Megjelent még két zsaru.

És három mentős – egyikük az infúziós zacskót tartotta a lány feje fölött, a másik injekciós tűvel próbált beadni neki valamit, a harmadik a hordágyat igyekezett egyenesben tartani a két zsaru segítségével, miközben a lány vonaglott és rángatózott, majd vett egy nagy lélegzetet, és újból visítani kezdett.

– Bakker, ez Twill – mondta Vincent suttogásnál alig hangosabban.

Amikor oda akart volna menni a csajhoz, elkaptam a karját.

– Nem lehet…

– Dehogynem.

Láttam, hogy közben odavág a tekintete az automatánál tipródó három zsarura. Lerázta magáról a karomat, de egyébként maradt, ahol volt. Minden bizonnyal a derékövébe dugott pisztoly körül jártak a gondolatai.

– Ki ez a lány?

– Twill is ott volt Finickynél. Aztán meglógott, hetek óta tervezgette a szökést. Welderman azt mondta, Woodlandben találtak rá, faszt szopott a buszjegyért. Aztán azt mondták nekünk, hogy meghalt. És valahol a földeken van eltemetve.

Lehunytam a szemem, és próbáltam felidézni a lépcső melletti falon sorjázó fotókat. Meg is találtam a lányt.

– Harmadik sor, fent balról a negyedik.

– He?

– Mindegy. – Nem akartam még egy okot szolgáltatni Vincentnek, hogy furának tartson. – Senki egy szóval se említette ezt a lányt. Nem tudtam, hogy előttünk is próbálkozott már valaki szökéssel.

– Pedig így volt, csak senkinek se jött össze.

Ez nyilvánvalóan nem volt igaz. Ha hazudtak a lány haláláról, akkor mással kapcsolatban is hazudhattak. Könnyebb úgy kordában tartani mindenkit, ha azt hiszik, hogy nincs menekvés. Mi kijutottunk. Ahogy vesszük.

A lány megint visított, és úgy rángatta a kötelékeit, hogy megugrott a hordágy, pedig számos kéz fogta le.

Az automatánál szarakodó három zsaru odasietett segíteni.

Twill eltűnt a testek sorfala mögött.

Ekkor vettem észre Pault. Egy nyitott ajtó mellett állt a betegfelvételi pulttól jobbra, és egy üres kerekesszék volt nála. Hangtalanul tátogta:

– Erre – és fejével a háta mögötti folyosó felé bökött.

Ha a pult mögött ülő nő észrevette is, hogy Vincenttel kiálltunk a sorból, nem tett megjegyzést. A zsaruk pedig mással voltak elfoglalva.

Amikor odaértünk az ajtóhoz, Paul könnyed mozdulattal megfordította a kerekesszéket, és elindult a folyosón. Besurrant egy másik, bal kézre eső ajtón, amelyen RADIOLÓGIA FELKÉSZÍTŐ felirat állt. Odabent aztán bezárta az ajtót, és odavezetett minket egy műtősruhákkal, orvosi maszkokkal, gumikesztyűkkel és cipővédőkkel teli, nyitott szekrényhez. Voltak ott felszámozott szekrények is a hozzájuk való kulcsokkal. Paul kivett a szekrényből egy zöld műtősruhát, és odahajította Vincentnek. Én egy kék csíkos fehér köpenyt kaptam, amit tarkón kell összekötni, és hátul nyitott.

– Tessék átöltözni, urak.

– Twill ott van kint.

Vincent szavaira Paul egész testében megmerevedett.

– Mármint, a szelleme?

– Mármint, nem halt meg. Most gurították be a sürgősségire egy hordágyra lekötözve. Szerintem szívott valamit, mert teljesen magánkívül van.

Paul eltátotta a száját, és lesütötte a szemét.

– Twill nem drogozik.

– Hónapok teltek el. Nem tudhatjuk, merre járt, mit művelt.

Paul egyszer azt mesélte nekem, hogy korábban az utcán élt. Láttam rajta, hogy bőszen jár az agya, ahogy sorra veszi a lehetőségeket. Amikor felnézett, elszántságot olvastam ki a tekintetéből.

– Segítenünk kell neki.

– Körbeveszik a zsaruk – emlékeztettem mindkettőjüket. – És nem miatta vagyunk itt.

– Twill egy kis kurva, de akkor is közülünk való – kontrázott Vincent. – Pont, hogy miatta jöttünk. Nincs különbség közte meg a lányok és a Kölyök között. Semmiképp nem hagyhatjuk sorsára. – Nekifogott az átöltözésnek, és vetett egy pillantást Paulra. – Honnan tudtad, hogy van itt ez a hely?

Paul szemlátomást a lányra gondolt, kellett neki egy pillanat a visszavágáshoz:

– Kérdezd Ronald és Gert DeSilvát, a két évvel ezelőtti nevelőszüleimet, ők majd felvilágosítanak, hogy előszeretettel szaladtam neki ajtóknak és asztaloknak, meg néha Ronald nadrágszíjának is. Sok időt töltöttem ebben a kórházban. – Feltartotta a bal kezét, a kisujja furcsa szögben állt. – Amikor eltörtem, megröntgeneztek. És ebben a szobában kell átöltözni. Beteszed a ruhádat az egyik szekrénybe, aztán végigvisznek a folyosón, hogy besugározzanak rákkal. – A begipszelt karom felé bökött a fejével. – Ha a bicebóca beleül a kerekesszékbe, a kutya se fog törődni velünk.

Vincent közben belebújt a műtősruhába, és levett a polcról egy orvosi maszkot.

– Nem foglak elhalmozni dicsérettel, de a tény, hogy nem kezdtelek el szidalmazni, azt jelenti, hogy egyetértek.

– Vettem.

Én meg se mozdultam, hogy átöltözzek, és amikor Vincent észrevette ezt, összeráncolta a homlokát.

– Most mi van?

Felmutattam a köpenyt.

– És ha sietve kell távoznunk? Meddig jutnánk el ebben a szerelésben?

Vincent átgondolta a kérdést, aztán dühödten Paulra nézett.

– Nem mond hülyeséget a bicebóca.

Paul tántoríthatatlan volt. Addig kotorászott a szekrényekben, míg végül talált valamit, ami összehúzható szennyeszsáknak látszott. – Ebbe tesszük a ruhánkat, és rákötjük a székre. Akkor szükség esetén át tudunk öltözni.

Vonakodva elővettem Libby medálját a zsebemből, és a nyakamba akasztottam, mielőtt belebújtam a kórházi köpenybe. A sürgősségin kibontakozott jelenetről a harmadikon ránk váró események felé kanyarodtak a gondolataim. Apám egyszer azt mondta nekem, hogy az efféle helyzetekben több lépéssel előre kell gondolkozni, mint a sakkban. Mindig négy-öt lépéssel az ellenfelünk előtt kell járnunk.

Számolnom kellett azzal, mit tesz Vincent és Paul. A lány is gondot jelenthet. Már nem hallottam a visítozását, de biztosan most is ordít. Nem szabadulhattam a kérdéstől, hogy vajon ki fog még ordítani, amikor letelik az óra.

7
ANSON

Senki sem állított meg minket a folyosón.

Sem a liftnél.

Két ápolónő társaságában lifteztünk fel a harmadikra, akik úgy karattyoltak valami McGrabby nevű kardiológusról, mintha mi ott sem lennénk.

Én a kerekesszékben ültem, pokróccal a térdemen, és fogtam Vincent .38-asát. Nem szívesen, ugyanis apám a késeket favorizálta, és az ennek megfelelő értékeket nevelte belém, csakhogy Vincentnek nem volt zsebe, és nem akarta betenni a fegyvert a zsákba a ruháink mellé, hiszen hátha szükségünk lesz rá. Azt hiszem, ebben volt ráció, de nekem akkor sem tetszett a dolog. A hűvös fém nyirkosan simult bele izzadt tenyerembe. Ujjam önálló életre kelve birizgálta a ravaszt – legszívesebben meghúztam volna, hogy lássam, működik-e. Egy kés bezzeg mindig működik.

Amikor a harmadikon kinyílt a liftajtó, rájöttünk, hogy komoly problémába ütköztünk.

A folyosó hemzsegett a zsaruktól.

Mindenütt egyenruhás rendőrtisztek.

Nyomozók.

És mások, akik alighanem civil ruhások voltak, de sugárzott róluk, hogy zsaruk. Nyilván több közeli körzetből is iderendeltek embereket.

Az egyik nővér így szólt a másikhoz:

– Az ember azt gondolná, hogy ácsorgás helyett gőzerővel elkezdik keresni azt, aki rálőtt a fickóra.

– Na, persze – felelte a másik, ahogy mindketten kiléptek a liftből, és belevesztek a tömegbe.

Amikor záródni kezdett az ajtó, odatettem a lábamat az útba.

– Akkor megyünk?

– Lehet, hogy kéne egy új terv – felelte halkan Paul.

– Leszarom – morogta Vincent a maszkja mögül, és kitolta a székemet a tömegbe.

Ahogy rámarkoltam a pisztolyra, kis híján tényleg meghúztam a ravaszt, és akkor belelőttem volna az amúgy is sérült lábamba. Megfordítottam a fegyvert, hogy előrefelé mutasson, és a sátorvason tartottam az ujjam.

– Merre? – hallottam Pault, holott egyértelmű volt a válasz, ugyanis előrébb megszaporodtak a zsaruk. Láttam számos én vagyok a főnök attitűdöt sugárzó ősz hajú fazont. Nem volt kétségem afelől, hogy arrafelé lesz a 412-es szoba. Nyilván Vincent is erre a következtetésre jutott, mert nem lassított, hanem rendületlenül gurította a székemet, mintha konkrét célunk lenne, és ezek az emberek csak az utunkban lennének. Egy újabb forgalmas kórházi nap.

Amikor a 408-as mellett haladtunk el, lelassított, de csak egy kicsit; a 410-esnél nem is volt más választása. Az ott összegyülekezett figurák, az én vagyok a főnök népség nem állt félre előlünk. Ez a fajta elvárja, hogy mások kerüljék ki őket.

A 412-eshez érve már csak vánszorogtunk. Tizenhárom pisztolyt számoltam össze a körülöttünk lévő emberek csípőjére erősítve, és ebben nem voltak benne a nyomozók fegyverei, amiket a kabátjuk alatt vagy a nadrágszárukban rejtegettek. Mélyen bent jártunk az ellenséges zónában, és ha csak egy embernek is szemet szúrunk, akkor soha nem jutunk ki innen. Ha meghúzom a ravaszt, vagy ha Vincent felkapja a fegyvert, hogy néhány lövéssel megtisztítsa előttünk az utat, akkor pillanatok alatt mindhárman meghalunk. Rámarkoltam a pisztolyra.

A 412-es ajtaja nyitva volt. Vincent nem is próbált megállni, de amilyen csigalassan mentünk, nem is volt szükség rá. Mindhárman jó alaposan be tudtunk nézni. Mindent mozgósítottam, amit apámtól tanultam, és gondolatban megörökítettem magamnak a szobát. Nem csupán a látványt rögzítettem, hanem a szagokat is, minden pittyenést, zúgást, az összes gépi neszt.

Három ember tartózkodott a szobában.

A férfi, aki csak Sam Porter lehetett, az ágyban feküdt monitorokkal meg mindenféle gépekkel körülvéve. Vastagon be volt pólyálva a feje. Arcára műanyag maszk borult, melyből vaskos cső vezetett a háta mögött zúgó, ritmikusan emelkedő-süllyedő gépezetig, valami lélegeztetőig. Három infúziós zacskót láttam, kettő a csuklójánál futott össze, a harmadik a nyaki artériába volt bekötve. Vastag takarókkal bugyolálták be a testét, mintha egy ember készítette gubóba csavarták volna bele. Kétség sem férhetett hozzá, hogy nincs magánál. Csak az egyik szeme látszott ki, és az csukva volt. Eltekintve attól, hogy a géppel egy ütemre emelkedett és süllyedt a mellkasa, nem mozdult. Ha azt mondja nekem valaki, hogy Sam Porter tíz perce meghalt, elhittem volna.

Egy ápolónő állt fölötte, és ez valahogy furcsa volt. Csak egy futó pillanatra kaptam el a tekintetét, mégis az volt a benyomásom, hogy nem egyszerűen csak ápolja, hanem fontos neki a beteg. Amikor a pulzusát ellenőrizte, a szükségesnél tovább hagyta rajta a kezét a férfién a csövek kavalkádja alatt.

Azon tűnődtem, vajon tudja-e, hogy Porter egy szörnyeteg. Hogy miket művel, amikor nem abban az ágyban fekszik az ő keze alatt. Vajon elmondta valaki a nővérnek, hogy Weasel is Porter miatt halt meg? Érdekelné ez egyáltalán a nőt?

Ha egy percig is kételkedtem a pasas érintettségében, minden kételyem eloszlott, amikor megláttam a Furgonost a szoba távolabbi sarkában, ahogy mindenkinek háttal az ablakon át bámul kifelé, a fene tudja, hogy mire. Most nem volt rajta a viharkabátja, hanem egy szék támlájára volt vetve. Fegyvere viszont volt, pisztolytáskában a csípőjén, közvetlenül egy fényesen csillogó jelvény mellett.

Mindezt abban a néhány másodpercben láttam, ami alatt Vincent eltolta a kerekesszéket az ajtó előtt a tömegen át. Csak amikor elértünk a folyosó végére, hajolt oda hozzám, hogy a fülembe súgja:

– Szart se szedünk ki ebből a rohadékból Guyonról.

Paul is odahajolt.

– Láttátok a Furgonost?

Mind láttuk.

De most nem férkőzhettünk a közelébe.

Ahogy gondolatban sorra vettem a folyosón látott arcokat, önkéntelenül azon kezdtem tűnődni, hogy vajon kik rosszak még közülük. Kihez fog fordulni a Furgonos most, hogy Porter, Stocks és Welderman kiesett? Sam Porter lélegeztetőjéhez hasonlóan vannak soha le nem álló gépezetek; a defektes elemeket egyszerűen kicserélik.

8
ANSON

– Ki kéne húzni azt a rohadt dugót – köpte Vincent a szavakat haraggal telve. – Pisáljunk bele az infúziójába.

A mosdóban voltunk, amit a hosszú folyosó végén találtunk. Legalább volt annyi esze Vincentnek, hogy mindegyik fülkébe benézett, egyedül vagyunk-e, mielőtt kifakadt. Most fel-alá járkált.

Paul felnézett rá, és komótosan bólintott.

– Karcoljuk bele Weasel nevét a mellkasába. Küldjünk üzenetet. A lányok nevét is. Meg a Kölyökét.

– Szerintem lépjünk le – mondtam nekik. – Kizárt, hogy be tudnánk jutni abba a szobába. Legalábbis ma. Öngyilkosság itt ácsorogni.

Vincent rám se hederített.

– Fogadok, hogy nem tud kiabálni azzal a csővel a torkában. Akár el is nyújthatnánk a szenvedését.

Paul kajánul összehúzta a szemét.

– Lefolyótisztítót tölthetnénk a csövébe, és végignézzük, ahogy belülről marja szét a cucc.

Hagyd itt mindkettőjüket, súgta apám hangja a fejemben. Ezek fogják a vesztedet okozni.

Nem tévedett, de szükségem volt a fiúkra. A törött karommal meg a sérült lábammal nem voltam olyan állapotban, hogy egyedül is megtaláljam Libbyt.

Felejtsd el a lányt is, Bajnok. Felejtsd el az egész bandát. Így csak bajba kevered magad… Nem erre neveltelek. És anyád sem. Szörnyen csalódott lenne most, ha látná, hogy valami kislány után epekedsz…

Kizártam őt. Nem volt egyszerű, apám igen makacs tudott lenni, mégis sikerült. Kizártam apámat, és dacosan megköszörültem a torkom. Ezt neked, apa.

– Nem lesz itt mindig ennyi ember – mondtam Vincentnek és Paulnak. – Jobban járunk, ha majd pár nap múlva visszajövünk, amikor már nyugi lesz. Akkor kell elkapni, amikor egyedül van a szobában. Most úgysincs magánál. Nem segíthet nekünk.

Vincent frusztráltan fújtatott.

– Jah, ezt mondd a csajoknak meg a Kölyöknek. „Bírjátok ki még pár napig. Majd megyünk, amikor megyünk. Minden szuper.” Szerinted tetszene nekik?

Volt egy másik szempont is. Egy másik út.

– Itt van a Furgonos.

– Jah, basszus.

– Vagyis itt van a furgon is. Valahol odakint.

Vincent abbahagyta a járkálást, ahogy leesett neki, amit mondtam. Lassan felém fordult.

– Gondolod, hogy a furgonban vannak a lányok a Kölyökkel?

Ezen elgondolkoztam, majd megráztam a fejem.

– Nem. Azt nem kockáztatná. Szerintem elvitte őket valahová, mielőtt idejött, de talán hagyott valamit a furgonban, ami segíthet megtalálni őket. Nyugtákat. Feljegyzéseket. Ki tudja? Talán nincs ott semmi, de talán ez az egyetlen esélyünk, hogy meggyőződjünk róla.

– Elbújhatnánk hátul – vetette fel Paul; már az ő agyában is kattogtak a fogaskerekek. – Megvárjuk, amíg kijön a Furgonos. Van fegyverünk. Kiszedjük belőle, hogy hol vannak.

Megszorítottam a pisztolyt, ami azóta is a kezemben volt a pokróc alatt.

Nem rossz terv. Nem is a legjobb, de egyáltalán nem rossz.

Míg Welderman és Stocks reszortja volt Finickytől a szállodába fuvarozni bennünket, ahol a találkák java része létrejött, a Furgonos azokat a férfiakat és nőket szállította, akik fizettek érte, hogy velünk lehessenek. Holtan akartam őt látni, mint mi mindannyian, de felmerült bennem, hogy hátha jegyzéket vezet a kuncsaftokról. Azok éppúgy halált érdemelnek, mint ő. Kínhalált.

– Jobb ötletem van – mondta Vincent. – Megszerezhetnénk a nevét meg a címét a nyilvántartásból. Egy ház diszkrétebb, mint egy parkoló. Sietnünk se kéne, ha egyedül találjuk a négy fal között.

Megráztam a fejem.

– Inkább a furgon. Ott kapjuk el, és elvisszük valami elhagyatott helyre. Minek mennénk el a házához? És ha családja van?

– Szarok a családjára.

Erre már nem volt módom válaszolni.

Felharsant egy riasztó, aztán egy női géphang szólalt meg:

– Az épületet lezártuk. Kérjük, maradjanak a helyükön. Őrizzék meg a nyugalmukat. Ez nem gyakorlat.

Háromszor ismétlődött az üzenet. Amikor abbamaradt, piros fény kezdett villogni az ajtó fölött. Továbbra is szólt a riasztó, csak halkabban.

Mindhárman az ajtóra néztünk. Megmarkoltam a pisztolyt.

– Miattunk van?

– Nem. – Vincent szája elkeskenyedett. – Ez Twill lesz.

9
ANDY

– Tudom, hogy ott vagy mögöttem.

Andy rettenthetetlen hangot szándékozott megütni a kétségkívül rettenetes helyzetben, de a kelleténél egy oktávval magasabb hang tört fel belőle. Gyerekkorában csengett így a hangja, nem is emlékeztetett a tizenöt éves orgánumára, amit azután szedett fel, hogy két évig az utcán élt.

Furcsamód volt már siralmasabb helyzetben is. Ott volt például az a fickó Poughkeepsie-ben. Amelyik fejbe verte kalapáccsal pillanatokkal azt követően, hogy Andy bemászott a tag kocsijába, egy rozsdás Volkswagenbe, ami tele volt elviteles kajásdobozokkal meg üres üdítőspalackokkal. A fickó megbilincselte, amíg eszméletlen volt, bezsuppolta a zsúfolt hátsó ülésre, és olyasmiket művelt vele, amiről Andy soha nem beszélt. Két és fél órányi pokol egy sikátorban egy bezárt Texaco állomás mögött, ahol egész idő alatt idegesítően zúgott az egyik utcalámpa. Amikor a tag végzett, egyszerűen kilökte Andyt a kocsiból, és elhajtott. Noha kemény éjszaka volt – hallgatni azt a zúgást, miközben minden porcikája fáj –, szenvedni mégis vitathatatlanul jobb, mint halottnak lenni. És az ominózus éjszaka Andy biztosra vette, hogy az lesz a dolog vége. A fickó még pluszban becsúsztatott neki kétszáz dollárt a farmerja zsebébe. Andy másnap reggel találta meg a pénzt, amikor felszedte a nadrágját a földről az állomás elhagyott szemeteskukái mellett.

Andy túlélő volt.

Világéletében.

Most sem fogja hagyni, hogy felzaklassa valami degenerált. Ez legalább nem vetkőztette le. Amennyire meg tudta állapítani, egyetlen gombjához sem nyúlt hozzá. A cipője is a lábán volt.

– Elkábítottál – nyögte Andy. Alig forgott a nyelve. – Ez nem volt benne a megállapodásban. – Rántott egyet a karját leszorító köteleken. – Meg ez se. Vagy eloldozol és elengedsz, vagy újra kell tárgyalnunk a fizetségemet.

Fejben elvégezte a matekot.

Ötven a szopásért, az egy dolog; az megvan öt perc alatt. Mióta van itt? Egy órája? Kettő? Még azt sem tudta, hol van az az itt, úgyhogy az utazást is bele kell kalkulálni. Meg a visszautat. Meg az időt a kettő között, amíg a pasas elélvez.

– Általában 500 dollárt szoktam kérni egy éjszakára. – Csak úgy bedobta az összeget minden alap nélkül. Még soha nem töltött egy egész éjszakát kuncsafttal, fogalma sem volt, mennyit kéne kérni. Az 500 dollár reálisnak tűnt. – Előre kérem a manit, vagy vége a mókának.

Léptek tompa csosszanása ütötte meg a fülét a háta mögül.

Közelebb jött a tag, vagy hátralépett? Andy nem tudta eldönteni. Már nem mozgott, de a lélegzését Andy most is hallotta. És közelebbről szólt.

– Lehet 450 is – mondta Andy, amikor már elviselhetetlenné vált a csend. – Lejjebb viszont nem mehetek, és előbb meg kell mondanod, hogy mi az elképzelés.

Torokköszörülés a háta mögött.

– Az alany már tizenkét perce reagál, és a jelek szerint egyre izgatottabb.

Ezt halk kattanás, majd újabb csosszanások követték.

Az asztalra helyezett tál alatt a nyúl felkapta a fejét az új hangra. Remegett az orra. Aztán folytatta az üveg szagolgatását.

Kétségbeesettebb lett?

Nem.

Azt Andy csak képzelte.

Ez csak egy nyúl, bakker.

– Pulzusszám nyolcvankilenc. Vérnyomás 137 per 80; magas az alany életkorához és fizikai állapotához képest. Ez lehet a rossz táplálkozás vagy a nem megfelelő életkörülmények következménye. Esetleg mindkettőé.

A fickó mély, higgadt hangon beszélt. Más körülmények között Andy megnyugtatónak találta volna a hangját. Az adott pillanatban viszont a legkevésbé sem nyugtatta meg ez a hanghordozás. Libabőrös lett tőle. Olyan érzése támadt, mintha egy halott kéz zongorázna a gerincén.

– Most kilencvenhárom a pulzus.

Újabb kattanás.

– Orvosost játszunk? Erről van szó? A lázamat is meg fogod mérni? Dugjuk fel valahová a hőmérőt? – Idegesen felnevetett, hogy hatásosabbnak tűnjön a vicc, de csak egy kétségbeesett hangocska jött ki belőle.

– Momentán nem érdekel a lázad.

Emelkedik a szoba hőmérséklete?

Lecsöppent egy verítékcsepp Andy szemöldökéről, és lefolyt az arcán, egészen a szája sarkáig. Lenyalta – ami önkéntelen mozdulat volt, nem tudatos cselekvés –, és a sós íztől csak még szomjasabb lett.

– Nézd, ember, nem tudom, mi ez az egész, de rossz srácot pécéztél ki. Ha ez valami szerepjáték akar lenni, az nem az én asztalom, de adhatok neked pár nevet. Én nem lennék elég jó, és nem szeretnék csalódást okozni. Olyan fickónak tűnsz, aki tudja, mit akar.

Újból ráfeszült Andy karjára a mandzsetta, kicsit úgy maradt, aztán halk szisszenéssel leeresztett.

– Vérnyomás 141 per 83. Pulzus kilencvenhárom. Mindkettő emelkedik.

Andy megrángatta a köteleket.

– Hagyd már ezt a faszságot, ember!

Felkapcsolódott a mennyezeti lámpa. Egy neon. A régifajta, csöves változat, amilyet irodákban meg áruházakban szoktak használni. Andy összeszorította a szemét a hirtelen fényár ellen, és ahogy óvatosan kinyitotta, könnybe lábadt a szeme. Le akarta törölni a könnyeket, de nem tudta. A lámpa tompán búgott, és a poughkeepsie-i utcalámpát juttatta Andy eszébe, amire igyekezett nem gondolni.

Nedves szemmel jobb képet tudott alkotni a helyiségről.

Halványzöld, mintás tapéta fedte a falakat, néhány centiméterenként keskeny, függőleges, sárga csíkokkal. Látott számos nyomatot fényes, fekete keretben. Tájképek. Hegyek. Tavak. Semmi különös. Két ablak volt, mindkettőn lehúzták a redőnyt. Semmi fény nem szűrődött be a keret mentén, és ahogy Andy összehúzta a szemét, megállapította, hogy nem azért, mert sötét van odakint, hanem mert feketére van festve az üveg a redőny mögött. Barna bőrkanapé állt az egyik fal mentén. A másiknál böhöm fa íróasztal. Közvetlenül Andy székével szemben, ahová kikötözték, állt egy másik szék, csak az puha bőrből készült. Az asztal a nyúllal a két szék között kapott helyet, kissé oldalt.

A nyúl is élt a világítás adta lehetőséggel, és körbenézett, mintha Andyhez hasonlóan ő is először látná a helyet. És a balszerencsés eseményeken tűnődne, amelyek ide juttatták.

Torokköszörülés.

Léptek.

Távolodnak, aztán közelebb jönnek.

Egy kéz nyúlt előre Andy mögül, és egy akkumulátoros fúrógépet tett le az asztalra a nyúl mellé. Egy sárga-fekete DeWaltot, körülbelül 6 milli széles és 76 milli hosszú fúrószárral, ami csillogott a neonlámpa fényében.

A nyúl elaraszolt a tál átellenes végébe. Nem tetszett neki a fúró. Andynek se tetszett.

– Ez mire kell?

Ekkor látta meg a tagot. Olajos, szőke haja hátra volt simítva, amitől magasabbnak tűnt a homloka a valóságosnál. Kockás szvettert és cserszínű nadrágot viselt. A cipője is barna. Ahogy megkerülte az asztalt, és helyet foglalt a bőrszékben, elvett az asztalról egy jegyzetfüzetet meg egy tollat, és mindkettőt a térdére helyezte. Szemüveget húzott elő a mellényzsebéből, megtörölgette a lencsét a szvetterje szélével, és az orrára biggyesztette. Aztán mikrokazettás diktafont varázsolt elő, megnyomta a felvétel gombot, és lerakta a készüléket az asztalra a fúró mellé.